Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PAMÄTNÍK A MÚZEUM AUSCHWITZ-BIRKENAU
Auschwitz mi naháňa hrôzu.
Tak dobre.
Nie.
Ešte nemôžem. Prepáčte.
Prečo na to nemám odvahu?
GARY JE JEDINÝ SYN LALIHO SOKOLOVA, "TETOVAČA Z AUSCHWITZU".
Žijete vo veľmi jedinečnom svete.
Svete, ktorý vie o vašej matke a otcovi.
Pán Sokolov...
Volajte ma Lali.
Hľadáte niekoho, kto by spísal váš životný príbeh?
Moji rodičia to akoby schovali niekam do škatule.
Desiatky rokov neprehovoril,
kým sa nezveril Heather Morrisovej.
Je to príbeh z holokaustu.
Nie je to príbeh o holokauste.
Stále mám otázky.
Prečo bol môj otec taký tvrdý?
Prečo bola moja mama taká deprimovaná?
Ľudia, ktorí si prečítali knihu, vedia viac než ja, keď som vyrastal.
Pomyslenie na to, že prejdem tou bránou, ma desí.
Pokúsil som sa o to už štyrikrát, ale zlyhal som.
Cítim sa ako zbabelec.
Toto je minulosť mojich rodičov.
Otec by na to bol hrdý.
Je to úžasné.
Cítila som prítomnosť vašej matky.
Dovolila mi podať jej príbeh.
Je to len jeden človek, taký nepatrný, v tom obrovskom tábore.
Zisťuje, aké hrôzy sa tam odohrávajú.
Ubíja ma,
že je tu chýbajúci aspekt
ich skúsenosti, ktorý som ešte neokúsil.
Musím to urobiť teraz.
AUSTRÁLIA
Úsmev pre kameru.
Ty si ale krásavec.
Aspoň keď mi neodvrávaš.
A je to.
MELBOURNE 15 562 KILOMETROV OD AUSCHWITZU
Dobre teda, volám sa Gary Sokolov.
Som jediné dieťa Laliho a Gity Sokolovcov.
Moji rodičia boli šťastní ľudia.
Podarilo sa im takmer úplne vytesniť celú tú skúsenosť.
Vždy sa pozerali hlavne vpred.
Nie je moja mama krásna?
A pozrite sa na môjho otca. Na ten úsmev.
Akí boli hrdí na to, že majú dieťa.
Snažili sa 16 rokov,
kým sa im narodil syn.
Vidíte, ako celí žiaria?
GITA SOKOLOVOVÁ ZOMRELA V ROKU 2003.
LALI ZOMREL O TRI ROKY NESKÔR.
Mám 63 rokov.
Je čas.
Je načase, aby som spoznal svojich rodičov.
TETOVAČ Z AUSCHWITZU
A oni si zaslúžia, aby som pochopil, čím si prešli.
Chcem si prejsť ich cestu.
Chcem sa pokúsiť pochopiť, čo sa im preháňalo hlavou.
Ovplyvnilo ich to totiž na celý život.
Kedy ste prišli do Austrálie?
Rok 1949, september.
Chcete vidieť fotku?
Tu sme vyfotení po príchode do Austrálie.
Tu sme v Sydney.
Máte deti?
Mám syna. Vďaka Bohu.
Veľký a dobrý chlapec.
Veľký je stále, dobrý len občas.
- Ako sa volá? - Gary a veľmi ho ľúbime.
Potrebuješ pomôcť?
- Vyberieš majonézu? - Áno.
A soľ.
- Áno. - Čo je to?
Bolo pre mňa veľmi dôležité stať sa otcom.
Keby som sa mal za niečo cítiť previnilo,
bolo by to, že moji rodičia prežili
a rod nepokračuje ďalej.
- Ahojte. Gut šábes. - Gut šábes.
- Ahoj, mami. - Mali, vyzeráš krásne!
Ako sa máš? Dobrý šabat.
Vážim si každú šťastnú či smutnú chvíľu s nimi,
pretože som otec.
A je to úžasné.
- Gut šábes všetkým! - Gut šábeš!
- Na zdravie. - Na zdravie.
Tak jedzte.
Kto ukradol omáčku?
Ja.
PO GITINEJ SMRTI LALI VYROZPRÁVAL ICH PRÍBEH AUTORKE HEATHER MORRISOVEJ.
- Ste pripravený? - Áno.
Keď som s ním strávila prvý deň, povedal mi:
"Vedeli ste, že som bol tetovačom v Auschwitzi?"
HEATHER MORRISOVÁ AUTORKA
Trávila čas s mužom, ktorý zažil
jedno z najstrašnejších období nedávnej histórie.
Nielen zažil, ale aj prežil. Bol to bojovník.
Toto vždy robil s rukou, dotýkal sa čísel.
HARVEY KEITEL "LALI", TETOVAČ Z AUSCHWITZU
Občas, keď som prišiel z práce,
stál tam a hľadel z okna.
Ani ma nepočul vojsť.
Ja som sa mu pozdravil.
A on minútu či dve nereagoval.
Som tu.
Ty to vieš.
Váš otec mi niekoľkokrát povedal,
že bol neustále obklopený duchmi.
Stali sa súčasťou jeho života.
Občas som videla, že ma opustil
a vedela som, že sa vrátil do roku 1942.
Keď som mal 11 či 12 rokov, vznikol dokumentárny film
Svet vo vojne.
Rodičia mi kázali si ho pozrieť.
SVET VO VOJNE
Ja som tam musel sedieť sám a sledovať to.
Bude ťažké pochopiť, čím sme si prešli
pre našich súčasníkov.
A ešte ťažšie pre generácie,
ktoré nemajú osobné skúsenosti z tých čias.
Videl som buldozéry
zhŕňať hromady mŕtvych tiel,
ľudí, ktorí tam nehybne ležali,
len kosť a koža.
To mi utkvelo v pamäti. Moje prvé vniknutie do tematiky.
A potom...
som mal niečo zjesť a ísť spať?
Povedali by ste, že ste mali traumu z ich traumy?
To je ozaj zaujímavá otázka.
Moji rodičia to celé akoby...
schovali do škatule.
"Tam sme boli.
Tu sme teraz. Sme v Austrálii."
Prečo ste šli do Austrálie?
Prečo sme prišli do Austrálie? Šli sme čo najďalej od "izmu".
Nacizmu, komunizmu, nechcela som o tom nič počuť.
Takže čo najďalej.
AUSTRÁLIA KRAJINA POCTIVÝCH
Austrália po druhej svetovej vojne otvorila dvere Európe.
Zhruba milión migrantov prinieslo novú chuť a nový vzhľad.
Učia sa po anglicky, hľadajú si prácu, zakladajú rodiny
a hlavne takmer nič ľutujú.
Áno, mladá Austrália je jasným svetlom,
krajinou poctivých
v našom meniacom sa svete.
VIAC AKO 35 000 EURÓPSKYCH ŽIDOV SI V AUSTRÁLII VYBUDOVALO NOVÝ ŽIVOT
V 40. ROKOCH 20. STOROČIA.
V MELBOURNE ŽILI NAJVÄČŠIE POČTY ŽIDOV, KTORÍ PREŽILI HOLOKAUST,
MIMO IZRAELA.
Ešte som sa nestretol s človekom, ktorý prežil holokaust a bol ochotný
rozprávať o svojich zážitkoch.
Sme na ceste na návštevu pána menom Abram Goldberg.
Je jedným zo zakladateľov Múzea holokaustu tu v Melbourne.
O desať dní má narodeniny.
Bude mať 100 rokov.
29. AUGUSTA 1944
ABRAMA GOLDBERGA A JEHO MATKU DEPORTOVALI Z POĽSKÉHO MESTA LODŽ
DO TÁBORA AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
ABRAM MAL 19 ROKOV, KEĎ VSTÚPIL DO TÁBORA.
Keď otvorili dvere,
pamätáte na svoju prvú myšlienku?
Myslel som len na to, čo budem robiť? Ako zachránim svoju mamu?
Áno, chápem.
A keď mama musela ísť do vagóna pre dobytok,
nevedeli sme, čo sú to za plamene.
- Pravda. - Nikto nič nevedel.
Vedeli sme len, že je to peklo.
Keď videla, ako sa správali k ľuďom vonku,
uvedomila si, že to neprežije.
Nie.
Obrátila sa na mňa a povedala:
"Abram, urob všetko, čo je v ľudských silách, aby si prežil."
Vedel som, čomu zasvätím svoj život.
A to robím.
- Úžasná práca. - Nesmie sa na to zabudnúť.
Som poctený, že som sa s vami mohol porozprávať.
So mnou sa celý život nerozprávali.
Nikto nechcel.
Dal som si záležať, aby o tom moje deti vedeli.
NEZABÚDAME
Mladí židia v Austrálii sú často vychovávaní v tieni
priamej skúsenosti rodičov z prenasledovania.
VÝSKUM UKAZUJE, ŽE TRAUMA Z HOLOKAUSTU
SA PRENÁŠA Z GENERÁCIE NA GENERÁCIU.
Volám sa George Halasz
a posledných 25 rokov
sa venujem výskumu medzigeneračnej traumy
na základe zážitkov svojej matky Alice,
ktorá prežila holokaust.
Ste druhá generácia, rovnako ako ja.
Zaujímali vás ich príbehy?
Dostal som sa do bodu, keď som sa prestal pýtať,
pretože mi rodičia nikdy neodpovedali.
Pre mňa to vypovedá o túžbe byť tajnostkársky.
Áno.
Myslíte si, že tam bola nejaká otupenosť u jedného
či oboch rodičov?
U mamy určite nie. U otca je to veľmi pravdepodobné.
Nikdy som u neho nevidel prejavy emócií.
Rozumiem.
V tábore sa mu muselo stať niečo,
čo ho otupilo.
Stal sa z neho človek, ktorý sa vždy pozeral len dopredu.
Nikdy sa nepozeral späť.
Bol som svedkom vecí...
Zabíjania.
Mučenia. Bitia. Viete?
Neuveriteľných vecí, chlapci zabíjali chlapcov, väzni zabíjali väzňov.
Ja to chápem tak,
že váš otec sa napriek skúsenostiam z Auschwitz-Birkenau
rozhodol pokračovať v živote.
Ak prežijete, keď všetci okolo vás umierajú,
jednoducho myslíte na to: "Dobre, dnešok som prežil."
To je ten inštinkt prežitia.
Áno, to dáva zmysel.
Správne.
Trauma z holokaustu je prežitá skúsenosť, taká ohromujúca,
že v skutočnosti zmenila ich myslenie a ich telá.
A práve tento pretrvávajúci režim prežitia sa označuje ako "traumatický zážitok".
Prečo bol otec taký zatvrdnutý?
Prečo mala mama depresie?
Ako sa museli cítiť každý deň, keď sa zobudili?
Žili s otázkou: "Budem o desať minút ešte nažive,
alebo ma niekto len tak zastrelí?"
Chcem to pochopiť a precítiť.
Asi by som sa tam chcel vrátiť.
MELANIE LYNSKEYOVÁ "HEATHER", TETOVAČ Z AUSCHWITZU
Áno, do Birkenau, do tábora.
Myslela som si, že sa už do Európy nikdy nevrátite.
Najviac v súvislosti s otcom ľutujem,
že som nenasadol do lietadla a nevzal ho tam.
Auschwitz mi naháňa hrôzu.
Hoci som si vypočul príbehy, prečítal knihu, pozrel som si miniseriál,
skutočne stáť na mieste, kde stáli oni...
Ja neviem. Vyhýbal som sa tomu.
Teraz mám 63 rokov.
V noci sa budím spotený.
Prečo na to nemám odvahu? Toto je minulosť mojich rodičov.
Musím to urobiť.
Kľúče, telefón, peňaženka, pas.
Som pripravený ísť.
Pozrime sa na to. Skutočne sa to deje.
SKÔR AKO GARY ODCESTUJE DO AUSCHWITZU,
CHCE VIDIEŤ, KDE VYRASTALI JEHO OTEC A MATKA.
SLOVENSKO
Kde v Československu ste sa narodili?
V malom mestečku Krompachy.
Na Slovensku.
225 KILOMETROV OD AUSCHWITZU
Ten výhľad je jednoducho fenomenálny.
Výhľad na kopce a údolie.
Predstavte si zobúdzať sa tu.
Aké pokojné miesto na vyrastanie.
Ako to tu vtedy asi vyzeralo?
O Krompachoch neviem vôbec nič.
Viem len, že tam otec žil s rodičmi.
To musel byť šok.
Schyľovalo sa k vojne.
V roku 1942 Nemci prišli na Slovensko.
Áno.
Tušili ste, že sa k vám blížia?
Nie...
Ak mám byť úprimný,
nikdy som tomu neveril.
Nikdy som tomu neveril,
pretože sme žili v inom prostredí.
Gary asi vôbec nemá predstavu,
čo počas nasledujúcich dní uvidí, ucíti a čo sa dozvie.
Po prvýkrát sa s tým stretáva ako muž na prahu šesťdesiatky.
Mám pocit, že to bude veľmi emotívne obdobie.
Budem stať pri ňom.
V ROKU 2020 DALA HEATHER VYTVORIŤ PAMÄTNÍK HOLOKAUSTU
SO ŠPECIÁLNYM VENOVANÍM LALIMU.
Heather!
V Krompachoch nemáme miesto
výnimočnejšie ako toto.
PAMÄTNÍK HOLOKAUSTU SOKOLOVCOV
Môj darček pre tvojho otca, mamu, pre teba a dievčatá.
- Moje dievčatá. - Áno. To je ono.
Lenka, pridaj sa k nám.
Zdravím, Lenka.
- Rada vás spoznávam. - A ja vás.
- Lenka, môžeš to preložiť? - Áno.
Bude mi cťou.
"Venované pamiatke pána Ludwiga Eisenberga Sokolova,
LENKA PUSTAY VEDKYŇA A TLMOČNÍČKA
ktorý tu žil.
Tento pamätník je venovaný
všetkým ľuďom ktorí boli zbavení slobody,
dôstojnosti, domova
a svojho mena.
Na pamiatku všetkých obetí holokaustu."
- Otec by na to bol hrdý. - Áno.
Je to úžasné.
Sme veľmi hrdí, že ho tu máme.
Tento pohľad
sa mi vryl do pamäti.
Moji rodičia sa celý život držali za ruky.
Boli takí zamilovaní.
- Chodili ste do školy v Krompachoch? - Áno.
Áno, chodil.
Osem rokov som chodil na základnú školu,
tak ako by malo každé dieťa.
- Zdravím. - Gary?
ANNA PUSTAYOVÁ HISTORIČKA
- Áno, som Gary. - Anna.
Teší ma, Anna.
Môžem si sadnúť do lavice?
- Nie je pôvodná. - Na tom nezáleží.
- Trieda je. - Sadajte.
Dozadu.
Áno, otec by nesedel v prednom rade.
Áno.
Hovoril mi o škole.
Keď sedel v lavici, pozeral sa z okna a sníval.
Pozri sa, otec.
Asi sedím na tvojom mieste a dívam sa von oknom
na tvoje rodné mesto. Super!
"Keď vyšla kniha Tetovač z Auschwitzu,
uvedomila som si, že Lali sa narodil v roku 1916.
Aj môj otec sa narodil v roku 1916.
Dúfali sme, že nájdete svojho otca."
Asi jeden z tých dvoch.
Skôr tento. Určite to je on.
Tento. Vyzerá uhladene.
Naozaj?
"Nechajte si to na pamiatku."
To si zoberie na pamiatku.
Ďakujem pekne.
Nikdy som nevidel fotku otca pred vojnou.
Nikdy.
Ďakujem.
- Zo srdca ďakujem. - Veľmi rada.
Dnes bol ten najúžasnejší deň.
Našla som niečo, čo sa vám iste bude páčiť.
Môžem potvrdiť, že sme našli dom,
v ktorom žil váš otec v roku 1930.
MIESTNY HISTORIK
Môj kamarát Miro.
- Veľmi ma teší. - Aj mňa.
Skvelý objav.
- Ďakujem. - Skvelé.
Tieto domy sa už nedajú opraviť. Musia ich zbúrať.
Táto budova bola určená pre zvieratá.
- Stajňa. - Áno.
Môžete si tu predstaviť králiky,
možno nejaké sliepky.
Bol tam asi aj kôň.
Mali sme kone
a dvoch ľudí, ktorí nosili veci
zo stanice
kamkoľvek to ľudia potrebovali.
Pomáhali ste v rodinnom podniku?
Veľmi nie.
Konečne sa teda blížime k domu vášho starého otca,
kde žil váš otec.
Tu máme schody do domu.
Tadiaľto chodili členovia rodiny.
Ešteže boli nízki.
Áno, ako vidíte, je vo veľmi zlom stave.
Toto je asi posledná šanca na návštevu domu v súčasnej podobe.
Veľmi som dúfal, že keď tam vkročím, podarí sa mi, ja neviem,
pocítiť niečo duchovné.
Len hľadám nejaké kamene na otcov hrob
z jeho rodného domu.
Pozrite sa na to.
Mám toho dosť na oba hroby.
Skrátka skvelé.
Keď navštívite niekoho hrob,
máte zanechať kameň,
aby vedeli, že ste tam boli.
Hovorili ste o živej histórii?
Touto históriou žili.
Jednoducho neuveriteľné.
Ahoj, Lali z Krompách.
Musím ísť.
Počkaj! Počkaj!
Neviem, ako sa voláš.
Som Gita.
- Kde ste sa narodili? - Vranov nad Topľou, Slovensko.
V tom mestečku žilo asi 200 rodín.
290 KM OD AUSCHWITZU
Bolo to veľmi súdržné mestečko.
Dvesto židovských rodín alebo...
Židovské rodiny, áno.
Aká bola vaša najbližšia rodina?
Bolo nás šesť detí, môj zosnulý otec a matka.
Chceli sme vám ukázať rodné záznamy vašej mamy,
ktoré sme našli na tomto matričnom úrade.
Mám zimomriavky.
- Malými krôčikmi vpred. - Áno.
Inak to nezvládnem.
Túto som ešte nevidel.
Tú...
Nie je mama štýlová?
A pozrite sa na ten úsmev.
Na tej fotke nie je trauma.
Je na nej skutočne šťastný človek.
Je šťastná, že žije.
Celkom super fotka. Boh ju žehnaj.
Gary, toto je miesto,
kde sa registruje každé dieťa, ktoré sa narodí vo Vranove.
Prvé a asi aj najvýnimočnejšie.
- Mamička. - Vaša mama.
Áno.
Toto je záznam o jej narodení vo Vranove
z 11. marca 1925.
Tu si môžete pozrieť záznam o sestrách vašej matky.
Máme tu Ráchel, Goldu a Františku.
Neprišli domov.
Tak teda dobre.
Tí bastardi.
GITINÝCH RODIČOV A TRI SESTRY POSLALI DO VYHLADZOVACIEHO TÁBORA
V POĽSKOM LUBLINE.
Prečo vám mama nepovedala o sestrách?
Ako mám na to odpovedať?
Aká uzavretá musela byť,
aká neprístupná,
že nikdy nespomenula tri sestry?
Otca mám veľmi rád,
ale srdce mám po mamke.
Toto má o niečo väčší význam.
Ukryla to hlboko.
Pochovala to.
Možno bola taká deprimovaná preto, že všetko pochovala tak hlboko,
no stále to mala niekde v mysli.
To by vysvetľovalo tie nočné mory.
Z 1 700 DEPORTOVANÝCH ŽIDOV Z VRANOVA NAD TOPĽOU
SA PO VOJNE VRÁTILO LEN 120.
Práve stojíme
v srdci pôvodnej židovskej komunity.
Symbolizuje to to, čo sa stalo v celej Európe.
Poviem to takto:
Bola tu synagóga...
až kým tu nebola.
Tu bol rituálny kúpeľ,
nazývaný mikva, až kým tu nebol.
Bol tu židovský ľud, až kým tu už nebol.
Zostala len pamätná tabuľa.
Nič viac tu neostalo.
Toto bola stena synagógy, ktorú navštevovala moja mama.
Vezmem si kameň zo synagógy mojej mamy,
ktorá už nie je.
Čítame úryvky z maminej takzvanej kazety Shoah.
Je to fenomenálny projekt.
Nahrali príbeh každého jedného človeka,
ktorý prežil holokaust.
Ak vám to neprekáža, chcem vám prečítať, čo...
si mama pamätala.
"Tak som išla do školy."
Potom ma zo školy vyhodili.
"Ako každý mladý človek...
som dúfala, že budem študovať."
V sedemnástich rokoch ešte nemáte jasno v tom, čo chcete robiť.
Vedeli sme, že je to chorá doba.
Vedeli, že niečo nie je v poriadku. Nechápali však úplne čo.
A potom jej položili otázku.
Mohol váš otec v tom čase pokračovať v práci?
Nie. Odobrali mu pekáreň. Vtedy sa začali problémy.
"O niekoľko týždňov po tom, čo všetko zavreli, zobrali nás."
A jej prostý život
sa zo dňa na deň skončil.
Prišla o detstvo.
Rodinu...
úplne rozbili.
Bolo to preč.
Všetko to bolo...
skrátka...
preč.
V ROKU 1942 SLOVENSKO DEPORTOVALO ŽIDOVSKÉ OBYVATEĽSTVO
DO NACISTAMI OKUPOVANÉHO POĽSKA.
BOLO PRVÝM NEMECKÝM SPOJENCOM, KTORÝ TAK UROBIL.
Slováci boli vždy antisemiti.
Keď ste sa s niekým rozprávali, vedel, že ste Žid.
Vo vnútri vás asi nenávidel.
PREZIDENT TISO 17. AUGUSTA 1942
Vraj, či je to kresťanské, čo sa robí.
Je to ľudské? Nie je to rabovka?
Je to kresťanské, keď sa národ slovenský chce zbaviť
svojho večného nepriateľa, Žida?
Slovák, zbav sa svojho škodcu!
SLOVENSKÝ PREZIDENT JOZEF TISO BOL PRESVEDČENÝM NACISTICKÝM KOLABORANTOM.
SEREĎ
314 KILOMETROV OD AUSCHWITZU
STÁLA VÝSTAVA MÚZEA HOLOKAUSTU
HISTORIČKA MADELINE VADKERTYOVÁ SKÚMA PRÍBEHY SLOVENSKÝCH ŽIDOV
Z ČIAS HOLOKAUSTU.
Mám tu list. Je od šesťročného chlapca,
ktorý písal Jozefovi Tisovi.
Mám sedemročné dieťa, takže sa snažím
predstaviť si ju, ako píše list...
Je to jednoducho ohromujúce.
Je to najmladší autor listu, ktorého som našla.
Tento malý chlapec píše:
"Vážený pán prezident, každý večer sa modlím za vaše zdravie.
Mamička mi vždy hovorí, že ak budem dobrý chlapec,
Ježiš mi prinesie ten najkrajší darček
od pána prezidenta." Chcel výnimku.
ODHADUJE SA, ŽE PREZIDENTOVI TISOVI BOLO PODANÝCH 20 000 ODVOLANÍ.
VIAC AKO 95 % BOLO ZAMIETNUTÝCH.
Chcela by som s vami trochu hovoriť o propagande,
ktorú vidíme za nami.
Píše sa tam: "To je on, poznáš ho podľa hviezdy!
To je on, čo všetko hrabe k sebe!
To je on, čo štve proti štátu a jeho priateľom!"
Nosenie žltej Dávidovej hviezdy bolo nariadené Židovským kódexom.
Slovenská tlač to propagovala
ako najprísnejší rasový zákon v celej Európe,
dokonca prísnejší, než mali nacisti.
Nemohli chodiť na športové podujatia, do parkov, reštaurácií, kín.
Nemohli ísť ani na trh v rovnakom čase ako ostatní.
Akí to boli ľudia, aké ľudské bytosti?
Takéto veci videli vaši rodičia.
Podávali to tak, že Židia boli zodpovední
za všetky problémy krajiny. To však nebolo možné,
pretože ich bolo len 3,6 % zo všetkých obyvateľov.
Je to ohromujúce, však? Áno.
Mala som odísť. Neprišli k nám domov.
Len vyvesili oznámenia.
Najstaršie dieťa z každej rodiny
malo v ten večer prísť na isté miesto.
V opačnom prípade odvedú rodičov.
Padlo to na mňa.
Tak som šla.
V marci som mala 17 rokov
a v apríli nás už deportovali.
Slovenská vláda si prišla po vašich rodičov?
Áno. Nielen po mojich rodičov.
Po všetkých Židov.
Zobrali každého, koho mohli.
Vláda zaplatila 500 ríšskych mariek za každého deportovaného Žida.
- Vedeli ste o tom? - Nie.
A museli zaplatiť aj za "transport".
Zrazu je mi nepríjemné byť v tejto krajine,
práve tu a práve teraz.
V krajine, v ktorej žili moji rodičia,
ich bratia a sestry.
Vedomie, že vláda bola ochotná zaplatiť za ich deportáciu.
Chcela by som len upozorniť na fakt, že nie všetci nenávideli Židov.
Rozumiem.
Ale bol tu obrovský spoločenský tlak,
aby sa nestýkali so Židmi a nijako im nepomáhali.
V ROKU 1942 SLOVENSKO DEPORTOVALO 58 000 ŽIDOV DO AUSCHWITZU A INÝCH TÁBOROV.
PREŽILO ICH NIE VIAC AKO 800.
Aká bola reakcia židovskej komunity na tieto činy?
Nemali žiadnu odozvu.
Nemohli nič urobiť.
Nikto nemohol nič urobiť.
Cítim svoju výhodu.
Každý, kto prežil, potreboval istú dávku šťastia.
Ja som odrazom tohto šťastia.
Držte sa v rade!
Postupujte dopredu!
Kam ideme?
Do Poľska.
Pokračujte vpred!
Vraj ťa tam vyučia za mechanika. Budeš opravovať autá.
BRATISLAVA 217 KILOMETROV OD AUSCHWITZU
Je zvláštne byť späť.
Tu sme natáčali nastupovanie do vagónov.
Bol to taký zvláštny deň.
Keď sa ja ako Jonah...
...snažím vcítiť do kože
vášho otca, keď nastupoval do vagóna, ani to nedokážem.
A akcia!
Čo ste cítili vy, keď ste nastúpili do toho vagóna?
Zabuchli dvere a všetci úplne stíchli.
Nebolo možné, aby nás to nezasiahlo na hlbokej úrovni.
Nikto nevedel, čo sa bude diať.
Nikto nevedel, kam ideme.
Je to len jeden človek,
taký nepatrný, v tom obrovskom tábore.
Zisťuje, čo sa tam odohráva.
Vo vašich očiach som videl svojho otca.
Videl som otca v tom, ako ste sa pozerali na Annu.
Ten pohľad plný lásky.
Tvoje oči...
Sú modré?
Občas.
Nejaký problém?
Nie.
Vyberal som si farbu.
ANNA PRÓCHNIAKOVÁ "GITA"
Aké ťažké pre vás bolo
hrať moju matku
v prostredí holokaustu?
Bolo to veľmi desivé.
Spočiatku som bola vystrašená.
Cítila som veľkú zodpovednosť.
Cítila som prítomnosť vašej mamy.
A stále ju občas cítim.
- Vážne? - Áno.
Aké to pre vás bolo sledovať príbeh na obrazovke?
Poviem vám svoje najsilnejšie dojmy.
Povedali ste: "Boh nám nepomôže."
Bola to ultra, ultraortodoxná žena.
Za všetkým stál Boh.
Áno.
Taká bola moja mama.
Lali...
Kde je Boh teraz?
Nemôže nám pomôcť, no my môžeme pomôcť jemu.
Môžeme mu ukázať, že láska stále existuje, dokonca aj tu.
Bol som vychovaný sekulárne.
Mama sa toho vzdala
možno pre sklamanie z Boha.
Pre vojnu.
Aký z toho máte pocit?
- Ste pripravený? - Nie.
Stále menej.
Zrazu sa z toho stalo... Trasiem sa.
Len sa pozrite. Nie je to zimou.
- Len pomyslenie... - Áno, áno.
Vstup do Birkenau pre mňa naberá nové rozmery
oproti minulosti,
pretože teraz toho viem toľko.
Ak z nejakého dôvodu duše mojich rodičov neodpočívajú v pokoji,
možno to pomôže aj im.
To je ono? Sem nastupujeme?
NA JAR 1942
SLOVENSKÉ ŽIDOVSKÉ ŽENY MEDZI PRVÝMI DEPORTOVALI DO TÁBOROV SMRTI.
Mama opisuje svoj príchod...
do Auschwitzu.
"A cez malé okienko vo vagóne
sme videli ľudí v pruhovanom oblečení robiť na poli.
Rozprávali sme sa.
'To musia byť nejakí zločinci. Nás to určite nečaká.'
Ale keď sme dorazili,
čakalo nás veľmi nepríjemné prekvapenie.
Prišli esesáci a začali kričať:
'Odtiaľto sa nedostanete.
Zomriete tu.'"
GITA DO TÁBORA PRIŠLA V APRÍLI 1942.
Halt!
Ženy sem, muži sem. Ďakujem. Pokračujte.
Chcem to vedieť.
Chcem vedieť, aké to pre nich bolo, aby som najlepšie, ako viem,
kráčal v ich šľapajach.
Doteraz som to štyrikrát nezvládol.
Nechcem, aby to bolo piaty raz.
Tentoraz tam vkročím.
POĽSKO
ŠESŤ HODÍN RÁNO 16. SEPTEMBRA 2024
Som skutočne prekvapený zo svojich pocitov.
Chcem vidieť, čo sa tam dialo.
Chcem byť bližšie mame a otcovi.
Som pripravený.
AUSCHWITZ FUNGOVAL V ROKOCH 1940 AŽ 1945.
V TOMTO NAJVÄČŠOM A NAJVRAŽEDNEJŠOM Z NACISTICKÝCH VYHLADZOVACÍCH TÁBOROV
USMRTILI MILIÓN ŽIDOV, 100 000 POLIAKOV, RÓMOV, SINTOV, SOVIETOV A ĎALŠÍCH SKUPÍN.
Neviem sa prestať triasť.
Dobre.
Poďte sem.
Mám vás. Podajte mi ruku.
Som v poriadku.
- Zdravím, Pawel. - Zdravím.
- Som Gary. Teší ma. - Rád vás tu stretávam.
PAWEL SAWICKI SPRIEVODCA
Viem, že to pre vás bude náročné.
Ale som vám vďačný,
že ste prišli.
Môžeme teda začať. Prosím nasledujte ma.
Neprestávajú sa mi triasť kolená.
- Dobre. - Tak fajn.
Od roku 1942 bol Auschwitz vyhladzovacím táborom.
Pred nami vidíte ten legendárny vchod
s nápisom "Arbeit Macht Frei", "Práca oslobodzuje."
Vzali nás do Auschwitzu.
Pri pohľade hore
som videl "Arbeit Macht Frei" v nemeckom jazyku.
A keď sme vošli, začalo sa peklo.
Ešte nemôžem. Prepáčte.
Stále sa mi trasú nohy.
Dobre.
Nie.
Tak dobre, poďme.
Keď sme vošli a videli sme SS,
videli sme psy, videli sme bitky,
vedeli sme, ktorá bije.
Vo väčšine týchto barakov spali väzni.
Počet ľudí v takejto budove
mohol presiahnuť tisíc.
Tušíme, v ktorom z nich mohla byť moja mama?
Nie.
Nemáme žiadne dokumenty týkajúce sa vašej matky.
SS pred evakuáciou
nariadilo väzňom, aby dokumentáciu spálili.
A náš odhad je, že zničili až 95 % dokumentov o tábore.
Takže tu...
máme zbierku detských topánok.
Niektoré z nich patrili deťom mladším ako jeden rok.
Predstavujem si Avivine nôžky.
Šokujúce, však?
V TÁBORE OSTALO VIAC AKO 100 000 TOPÁNOK OBETÍ.
V MÚZEU SA NACHÁDZA 3 800 KUFROV.
Musíme si uvedomiť, že každý jeden predmet predstavuje
jedného človeka.
Áno.
Jeden príbeh, jedno meno, jedna osoba, jeden predmet.
Toto je mi blízke.
Je to krstné meno môjho otca - Ludwig.
Je toho veľa.
Dali vám číslo?
Áno.
32407.
AUSCHWITZ BOL JEDINÝM KONCENTRAČNÝM TÁBOROM,
KTORÝ VYUŽÍVAL TETOVANIE AKO IDENTIFIKAČNÚ METÓDU.
Keď si ľudia vybavia väzňov z Auschwitzu...
- Vybavia sa im čísla. - Je to základná vec.
Deti tých, čo prežili, si pamätajú tetovanie,
no nie vždy chápu jeho význam.
Nechceli im to vysvetliť.
V byrokratickom svete SS, nevedeli, kto...
- ...kto bol kto. - Presne.
Potom im napadlo,
že bude praktickejšie, ak to číslo bude permanentné.
Preto potrebovali tetovačov. Váš otec bol jedným z nich.
Na konci dreva boli dve ihly.
Jedna bola dlhšia. Druhá bola o niečo kratšia.
Tak sme robili tie čísla.
Moja mama,
pamätám si, ako jedného dňa prišla domov s veľkým obväzom na ruke.
Dala si odstrániť vytetované číslo.
Už sa naň nemohla pozerať.
V BLOKU 11 V TÁBORE AUSCHWITZ I BOLO VÄZENIE
ZAJATCOM ZNÁME AKO "BLOK SMRTI".
SS vás tam odviedlo.
Jedného dňa som šiel do bloku číslo 11.
Vzali ma dovnútra.
A mučili ma.
Mlátili.
Nevieme presne,
ako to vyšetrovanie viedlo k jeho uväzneniu...
Je pravdepodobné, že tu bol.
Najskôr uvidíte cely, v ktorých sa stálo.
Je to mimoriadne prísny trest.
Až štyri osoby stojace na ploche jedného štvorcového metra
celú noc.
Každá cela na státie vyzerá takto.
Zamurovali ju.
Ľudia vliezli dnu
a stáli tam celú noc.
Tamto je jediný prísun vzduchu.
Je to veľmi malý otvor. Dal sa zakryť zvonku.
Bol to jeden z extrémnych trestov.
Mali rôzne typy.
Cely na státie.
Hladomorne.
Smrť udusením.
Toto je popravisko
väzenskej budovy.
Strieľali ich do zátylku.
Je to pamätné miesto,
ako môžete vidieť.
Nad ním vždy veje táto vlajka s pruhovaným vzorom.
- Ako uniforma. - Vzor uniformy.
Symbolizuje teda väzňov.
Hádzali sem piesok
a piliny na vstrebanie krvi.
Tá krv presiakla niekoľko metrov do zeme.
KREMATÓRIUM I FUNGOVALO TRI ROKY
A BOLO PRVOU PLYNOVOU KOMOROU V TÁBORE AUSCHWITZ.
Plynové komory
a spaľovacie komory boli oddelené.
Nestíhali ich spaľovať dosť rýchlo.
Bol tam dopravníkový pás z plynovej komory,
ktorý prichádzal do krematória.
Ten pás bol pustený nepretržite, 24 hodín denne.
Prinášal nahých ľudí, usmrtených plynom.
V APRÍLI 1942 LALIHO PREVIEZLI DO TÁBORA AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
O TRI MESIACE NESKÔR
PREMIESTNILI GITU DO ŽENSKÉHO TÁBORA AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
V júli sme šli do Birkenau.
Tam sa začali skutočné problémy,
skutočné vraždy a zmiznutia.
A sme tu. Tam je tá budova.
Tam sú koľajnice.
Búši mi srdce.
Priestor, ktorý tu vidíte...
Je to rozľahlé.
V podstate vidíte
možno nie celý tábor, ale väčšinu územia Birkenau.
Je toho viac?
V lese sú niektoré časti, ktoré odtiaľto veľmi nevidno,
ale v podstate sa pozeráme na 200-hektárový priestor.
Keď SS prestalo usmrcovať v tábore Auschwitz I,
asi tri kilometre odtiaľto, a začali s tým v Birkenau,
vybudovali mašinériu na vraždenie ľudí.
Približne milión Ždov zavraždili v Auschwitzi.
V Birkenau bolo vlastne
šesť plynových komôr a štyri krematóriá.
Práve v čase, keď mala prísť moja rodina.
Auschwitz bol centrálou.
Továreň na zabíjanie sa nachádzala v Birkenau.
Celý svet hovorí o Auschwitzi,
ale skutočné peklo bolo v Birkenau.
Tu môžete vidieť historický nákladný vagón.
Väčšinu židov deportovali v nákladných vagónoch.
Hovorí sa o vagónoch pre dobytok, ale ten by mal viac vzduchu.
Mnohí ľudia hovorili o nedostatku vzduchu.
Boli preplnené. Bolo v nich aj 80 ľudí.
Ach, Bože.
Nič viac nemali?
Áno, na jednej strane je mriežka a na druhej bol ďalší otvor.
Tí, čo prežili, hovorili o tom, ako ich miesto pri okne...
- Zachránilo? - Mali tak dosť kyslíka.
Správne.
Na tomto mieste sa robil výber,
keď prišiel vlak so Židmi.
Nežidia sa výberu nezúčastňovali.
Odhadujeme, že približne 75 % Židov okamžite zavraždili.
Nie všetci došli do tábora.
Dostali sa tam len tí silnejší.
Zvyšok šiel rovno na smrť, do plynu.
Ak ste mali na ruke malý pupienok, išli ste doľava.
Väčšinu dievčat z môjho mesta odviedli
za maličkosti.
Ľudia netušili, že sa už nikdy neuvidia.
Niektorí z nich sa stali väzňami.
Dostali sa na miesto, kde im niekto urobil tetovanie
a potom vstúpili do tábora.
A chvíľu na to sa dozvedeli,
že ostatných vzali do plynových komôr.
Väzni to nezahmlievali.
Povedali im to na rovinu.
Pre mnohých toho bolo skrátka priveľa.
V prvých dňoch to ľudia nedokázali prijať.
Vbehli do oplotenia.
Bolo v ňom 3 000 či 4 000 voltov.
Chytili drôt
a hneď ich to zabilo.
Zabila ich elektrina.
A to sa dialo dennodenne.
Také boli začiatky v Birkenau.
Je to obrovské.
Keď sa pozriete do radu,
je za ním ďalší a ďalší.
Stálo to také úsilie.
Tá logistika za budovaním, zabíjaním
a prepravou.
Nemám čo dodať, Stephen.
Z kameňa krv nedostaneš.
Som tak trochu...
Áno.
KREMATÓRIUM III AUSCHWITZ II-BIRKENAU
Môj otec povedal: "Chcem sa ospravedlniť
všetkým ľuďom, ktorých životy som nedokázal zachrániť."
Zo všetkých plynových komôr ho trápila najmä táto.
Krematórium III.
KREMATÓRIUM III BOLO PÔVODNE POSTAVENÉ NA USMRTENIE AŽ 2 000 ĽUDÍ NARAZ.
Týmto miestom prešli desaťtisíce ľudí.
Viem, že ste sa práve tu chceli pomodliť.
Nech je Jeho vláda zriadená, jeho spása,
a urýchli sa príchod Mesiáša
za vášho života, vašich dní
a za života celého Domu Izraela,
hneď a v skorom čase! Amen!
PRED ÚTEKOM
SA NACISTICKÍ VOJACI POKÚSILI ZNIČIŤ DÔKAZY O VOJNOVÝCH ZLOČINOCH
SPÁCHANÝCH V TÁBORE.
NESKÔR SA NAŠLO 370 000 MUŽSKÝCH OBLEKOV,
837 000 KUSOV DÁMSKEHO OBLEČENIA
A VIAC AKO SEDEM TON ĽUDSKÝCH VLASOV.
Kam teraz vstupujeme?
Do jednej z menších častí.
Volalo sa to tu Zigeunerlager.
Bol to tábor pre Rómov a Sintov.
V rodinnom tábore
váš otec strávil nejaký čas. V drevenom baraku.
Tamto.
Na Laliho príbehu bolo jedinečné, že býval sám.
Áno.
Myslíme si, že žil v rámci väčšej skupiny tejto jednotky.
Možno ich životné podmienky boli lepšie.
Možno preto mohol byť izolovaný.
Ale to nedáva zmysel.
Chápem, že niektoré jeho spomienky boli veľmi nejasné.
Hovoril ich ako 89-ročný.
V niečom však musel mať istotu.
Musel vedieť, či je vo vlastnej izbe.
To je...
A stále si jasne pamätám, ako moja mama kričala na otca,
keď opisoval tú izbu.
Kričala na neho, že to nebol šesťhviezdičkový hotel.
Ale možno mali toľko miesta,
že mali priestor na vlastné lôžko.
Možno je to vysvetlenie.
Alebo mal len vlastnú izbu.
Aj to je možnosť.
Ale mohlo ich byť viac.
Tento sektor na samom konci Birkenau má nemecký názov
Effektenlager.
Vaša matka tu pracovala, a to sa považovalo
za privilegovanú prácu.
Áno, správne.
Na tomto mieste je jedinečné,
že na druhej strane plota môžete vidieť červenú čiaru.
- Áno. - To sú trosky Plynovej komory IV.
Boli blízkymi svedkami procesu zabíjania.
Počuli sme výkriky z miesta, kde išli...
do plynu.
Všetkých mojich priateľov odviedli.
Keď to takto vidíte, je to ohromujúce. Tá rozloha...
DŇA 27. JANUÁRA 1945 AUSCHWITZ OSLOBODILA ČERVENÁ ARMÁDA.
OBJAVILA PRIBLIŽNE 7 000 ŽIJÚCICH ZAJATCOV.
700 Z NICH BOLO MLADŠÍCH AKO 18 ROKOV.
Ísť po stopách svojich rodičov. Má to pre mňa veľký význam.
Bližšie by som sa k nim asi nedostal ani rozhovorom.
Keď uvážim, koľko členov mojej rodiny neprežilo,
cítim sa poctený, že z nejakého dôvodu
moja mama a môj otec mali to šťastie, že prežili.
Vraciam sa do Melbourne.
Môžem sa so svojimi deťmi rozprávať úplne iným spôsobom
o ich rodine.
Pamätám si, ako mama a otec hovorili,
že sa chceli od Európy vzdialiť najviac,
ako sa len dá.
Ďalej ako do Austrálie sa už ísť nedá.
- Vitajte. - Rád vás spoznávam.
- Teší ma. - Ďakujem.
Toto je Mali, moja najmladšia dcéra.
Áno.
Pôjdeme dnu?
- Dobre. - Poďme.
Pustím si krásnu hudbu a zatancujem si tango.
Ste tanečník.
Veľa tu tancujeme.
Fantastické.
- Ste hladní? - Áno.
Áno? Dobre. Máme veľa jedla. Tak poďte.
- Dobre. Ideme? - Zabudli sme na uhorky.
Ako sme mohli zabudnúť?
Môžeš si sadnúť k mame.
Vaši rodičia nikdy nehovorili o holokauste?
- Len pár príbehov. - Jasné.
My sme s tým vyrastali. Otec nám všetko rozprával...
HELEN ABRAMOVA DCÉRA
...už odmalička.
Áno, urobil som veľa, aby som prežil, ale stále si myslím, že 99 % bolo šťastie.
Kedykoľvek počas dňa vás mohli zastreliť, zabiť,
ubiť na smrť alebo poslať do plynovej komory.
Vždy sme dostali odpoveď na každú otázku.
- Úžasné. - Zakaždým.
Keď som mal desať, opýtal som sa otca,
či nenávidí Nemcov.
Povedal mi, aby som tak nehovoril.
Ak raz podľahnem tej emócii, čo sa zo mňa stane?
- Také je to zlé. - Áno.
Bola to lekcia nielen o prežití,
ale o zachovaní ľudskosti a dôstojnosti.
To je to posolstvo.
Je to úžasný muž.
Tá cesta pre vás bola úžasná.
Skrátka fenomenálna.
O všetkom hovoríte svojim deťom.
Nechcem, aby pociťovali tú istú prázdnotu.
To je dosť hlboké.
Rozprávate príbehy, ktoré ste sám nikdy nepočuli.
Je to veľmi dôležité.
Ako sa cítite po návrate,
po zážitku z tábora Auschwitz?
Odľahlo mi.
Som iný človek.
V akom zmysle?
Už nie som prázdny.
Možno nepoznám správnu terminológiu,
ale je to taký pokoj mysle.
- Dobre. - Dáva to zmysel?
- Áno. - Utešuje ma
a napĺňa skutočnosť, že toho teraz viem oveľa viac.
Áno.
Ako ste zvládali tú prázdnotu roky predtým?
Vedel som o nej, ale ignoroval som ju.
Na traumu sa dá pozerať aj tak, že nie je stavom mysle,
ale stavom tela.
Teraz si to všímate a hovoríte, že je to pokoj mysle.
A mnohí ľudia by povedali, že je to paradox.
Idete do Auschwitzu a vraciate sa s pokojnou mysľou.
Ako si to...?
Na to nepoznám odpoveď. Viem len, že mám ten pocit.
Všimol som si to.
- Je to veľmi skutočné. - Áno.
Budem mať iný vzťah s deťmi
ako rodič a ako priateľ.
Myslím, že sa budem mať viac rád,
keď im budem bližší.
- Len do toho. - Áno.
Je veľká česť byť vo vašej prítomnosti.
Ďakujem. Je to veľmi hrejivý pocit.
- Prepáčte. - Ale nie.
- Je to uvoľnenie. - Dobre.
Nie je to negatívne.
DNES GARY BERIE SVOJE DCÉRY NA HROBY ICH STARÝCH RODIČOV
PO PRVÝKRÁT.
Sú v abecednom poradí?
- Nie. - Nie?
Je to podľa toho, kde si kto kúpi miesto.
Sme tu. Tu je mama a otec.
Pozrite sa na to.
Veľmi mi chýbate.
Prvýkrát som priviedol vaše vnúčatá.
Toto je Mali a toto je Aviva.
Mám kamene z oboch vašich rodných miest.
Každý tam jeden položí, aby vedeli, že sme tu boli.
Pozri na to, otec. Spred dverí tvojho domu.
Takto tu máš kúsok domova.
Škoda, že vás nezažili.
Otec by sa nad vami dvoma rozplýval.
Mama by ťa v kuchyni učila pesničky a ty by si sledovala, ako pečie.
Bola by v nebi.
Ako ti je? Dobre?
Áno.
Ako ste našli Gitu po tom, čo ste sa oslobodili?
Nemohol som ísť vlakom,
pretože ich bombardovali.
Vlak by neprešiel cez mosty.
Tak som si kúpil koňa.
Viete?
Vzal som toho koňa
a prešiel som stovky kilometrov,
aby som ju našiel.
A jedného dňa sa tam objavil kôň
s takým kočiarom na dvoch kolesách.
Pozriem sa tam a je to môj manžel.
Lali!
Hľadal ma a našiel ma.
Sme spolu šťastní.
- Kto to je? - To je...
Tvoj otec.
- A toto? - Tvoja mama.
- A toto? - Ty.
Je to z 50. výročia ich svadby.
Usporiadal som pre nich veľkú oslavu.
Je to fešák, ten tvoj otec, nie?
On vyzerá lepšie.
Skutočne?
Vďaka.
To nič. Aj tak ťa mám rada.
Pozeraj sa!
Moji rodičia sa našli
a vzali sa v Krompachoch.
A toto je ukážka toho, ako veľmi boli zamilovaní.
Je to fotografia z Tatier.
Moji rodičia tam boli na svadobnej ceste.
Pozrite sa.
Toto je po vojne, s vlasmi.
Sú takí šťastní a zamilovaní.
Som výsledkom
jedného z najúžasnejších príbehov o láske,
z toho najstrašnejšieho miesta, ktoré kedy existovalo.
To, že žijem, je tiež nesmierne šťastná náhoda.
Úžasné!
Super!
Mám dve krásne dievčatá.
Budú môcť pokračovať v príbehu.
To ma teší najviac na svete.
- Idem si zabehať! - Len bež. Trochu si zacvič.
VENOVANÉ LALIMU A GITE SOKOLOVCOM A VŠETKÝM, KTORÍ PREŽILI HOLOKAUST.
NA PAMIATKU 1,1 MILIÓNA OBETÍ ZAVRAŽDENÝCH V TÁBORE AUSCHWITZ
V ROKOCH 1940-1945.
Preklad: Veronika Berdisová