Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SPOMENIK IN MUZEJ AUSCHWITZ-BIRKENAU
Bojim se Auschwitza.
V redu.
Ne.
Ne morem še noter. Oprosti.
Zakaj nisem dovolj pogumen?
GARY JE EDINI SIN LALIJA SOKOLOVA, TETOVATORJA IZ AUSCHWITZA
Živiš v edinstvenem svetu,
ker svet pozna tvojo mamo in očeta.
G. Sokolov.
Kličite me Lali.
Iščete nekoga, ki bi zapisal vašo zgodbo?
Moji starši so te stvari skoraj zaprli v škatlo.
Njegova zgodba je bila skrita desetletja,
dokler je ni delil z avtorico Heather Morris.
Gre za zgodbo iz holokavsta.
Ne gre za zgodbo holokavsta.
Še vedno nimamo vseh odgovorov.
Zakaj je bil oče tako strog?
Zakaj je bila mama tako depresivna?
Ljudje, ki so prebrali knjigo, so vedeli več kot jaz v otroštvu.
Bojim se stopiti skozi ta vrata.
Poskusil sem štirikrat, a nisem mogel vstopiti.
Počutil sem se kot strahopetnež.
To je zgodovina mojih staršev.
Oče bi bil tako ponosen na to.
Izjemno je.
Čutila sem prisotnost tvoje mame.
Pustila mi je povedati to zgodbo.
Gre za enega moža, ki je tako majhen v ogromnem kampu.
Uči se o grozotah, ki se dogajajo.
Boli me to,
da obstaja praznina,
ker še nisem izkusil dela njunih izkušenj.
Zdaj moram to narediti.
AVSTRALIJA
Nasmehni se za kamero.
Prelepa ptica.
Ko me ne okrega.
Tako.
MELBOURNE 15.560 KM OD AUSCHWITZA
V redu. Moje ime je Gary Sokolov.
Sem edini otrok Lalija in Gite Sokolov.
Moja starša sta bila srečna.
Uspela sta skoraj izbrisati tisto celotno izkušnjo.
Vedno sta samo hotela naprej.
Kako lepa je moja mama?
Poglejte očeta. Ta nasmeh.
Kako ponosna sta bila, da imata otroka.
Poskušala sta 16 let
in končno sta imela sina.
Vidi se, da kar sijeta.
GITA SOKOLOV JE UMRLA LETA 2003.
LALI JE UMRL TRI LETA POZNEJE.
Imam 63 let.
Čas je.
Čas je, da spoznam starše.
TETOVATOR IZ AUSCHWITZA
Zaslužita si, da dojamem, kaj sta preživela.
Hočem hoditi po njunih sledeh.
Poskušati razumeti, kako sta razmišljala,
ker je to nanju vplivalo celo življenje.
Kdaj ste prispeli v Avstralijo?
1949, septembra.
Bi radi videli sliko?
Na tej sliki sva na prvi dan v Avstraliji.
To je Sydney.
Sta imela otroke?
Sina imam. Hvala Bogu.
Velik in priden fant je.
Ves čas je velik, a občasno priden.
Kako mu je ime? -Gary. Zelo ga imava rada.
Hočeš pomoč?
Vzameš majonezo? -Ja.
In sol.
Ja. -Kaj je to?
Biti oče je bilo zame zelo pomembno.
Če bi ob čem čutil krivdo,
bi to bilo, da bi moji starši preživeli,
potem pa tega ne bi nadaljeval.
Živijo. Dober šabat. -Dober šabat.
Živijo, mami. -Mali, prelepa si.
Kako si? Dober šabat.
Cenim vsak srečen ali žalosten trenutek z njima,
ker sem oče.
Izjemno je.
Dober šabat, vsi. -Dober šabat.
Na zdravje. -Na zdravje.
Uživajte.
Kdo je ukradel hrano?
Jaz.
PO GITINI SMRTI JE LALI ZGODBO DELIL Z AVTORICO HEATHER MORRIS.
Ste pripravljeni? -Ja.
Ko sem z njim preživela prvi dan, mi je rekel:
"Ste vedeli, da sem bil tetovator v Auschwitzu?"
HEATHER MORRIS AVTORICA
Bila sem z moškim, ki je preživel
eno najbolj grozovitih poglavij bližnje zgodovine.
Ni samo živel, ampak je to preživel. Bil je borec.
Vedno je to delal z roko in pisal številke.
HARVEY KEITEL LALI, TETOVATOR IZ AUSCHWITZA
Včasih sem prišel iz službe
in stal je in strmel skozi okno.
Ni me slišal, ko sem vstopil.
Pozdravil bi ga.
Minuto ali dve ni reagiral.
Tu sem.
Veš to.
Tvoj oče mi je tolikokrat rekel,
da ga ves čas obdajajo duhovi.
Del njegovega življenja so bili, odkar je šel od tam.
Občasno sem opazila, kako ga je odneslo
in vedela sem, da je spet v letu 1942.
Imel sem 11 ali 12 let in vrteli so dokumentarec.
Svet med vojno.
Starši so mi rekli, da ga moram gledati.
SVET MED VOJNO
Sam sem moral sedeti in gledati to.
Kar smo preživeli, bo težko razumeti,
tudi za naše vrstnike,
še veliko težje pa za generacije,
ki nimajo izkušenj iz tistih dni.
Videl sem buldožerje,
ki so delali kupe trupel,
ljudi, ki so ležali,
šlo je za samo kožo in kosti.
To je ostalo z mano. Prvič sem bil izpostavljen temu.
Tudi po tem nekaj poješ in greš spat.
Bi rekel, da te je travmatizirala njuna travma?
Zelo zanimivo vprašanje.
Moji starši so bili takšni, da so to zaprli v škatlo.
"Tam sva bila.
Zdaj sva tu. V Avstraliji sva."
Zakaj ste prišli v Avstralijo?
Zakaj sva prišla v Avstralijo? Čim dlje od izmov, kar je mogoče.
Nacizem, komunizem, nisem hotela slišati za to,
zato čim dlje.
AVSTRALIJA POŠTENA DRŽAVA
Avstralija je odprla vrata Evropejcem po drugi svetovni vojni.
Okrog milijon migrantov je prineslo nove okus in videz,
se naučilo angleško, našlo delo, vzgojilo družine,
večinoma so malo obžalovali.
Ja, mlada Avstralija je svetla luč,
poštena dežela
v spreminjajočem se svetu.
VEČ KOT 35.000 EVROPSKIH JUDOV SI JE ZGRADILO ŽIVLJENJE V AVSTRALIJI
V 40. LETIH.
MELBOURNE JE IMEL ENO NAJVEČJIH POPULACIJ
PREŽIVELIH HOLOKAVSTA IZVEN IZRAELA.
Nikoli nisem spoznal koga, ki je preživel holokavst,
ki je pripravljen govoriti o svojih izkušnjah.
Zdaj smo na poti k Abramu Goldbergu.
Bil je med ustanovitelji muzeja holokavsta v Melbournu.
Čez deset dni ima rojstni dan.
Imel bo 100 let.
29. AVGUSTA 1944
SO ABRAM GOLDBERG IN MAMO ODPELJALI IZ LODŽA NA POLJSKEM
V AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
ABRAM JE IMEL 19 LET, KO JE PRIŠEL V TABORIŠČE.
Ko so odprli vrata,
se spomnite svoje prve misli?
Razmišljal sem samo, kaj bom, kako bom rešil mamo.
Prav. V redu.
Ko je mama morala v visok vagon za živino,
nismo vedeli, kaj pomenijo plameni.
Ja. -Nihče ni vedel nič.
Ugotoviš, da gre za pekel.
Ko je videla, kakšni so do ljudi,
je dojela, da ne bo preživela.
Ne. V redu.
Obrnila se je k meni in rekla:
"Abram, naredi vse, kar lahko, da preživiš."
Vedel sem, da bom temu posvetil življenje.
To počnem.
Izjemno ste opravili. -Nočem, da svet to pozabi.
Počaščen sem, da sem govoril z vami,
ker celo življenje nihče ni govoril z mano.
Nihče ni hotel.
Poskrbel sem, da moji otroci vedo.
SPOMINJAJMO SE
Mladi Judje v Avstraliji pogosto odraščajo v senci
starševih izkušenj s preganjanjem.
RAZISKAVE KAŽEJO, DA SE TRAVME HOLOKAVSTA
PRENAŠAJO MED GENERACIJAMI.
Ime mi je George Halasz.
Zadnjih 25 let
preiskujem medgeneracijske travme
na podlagi izkušenj moje mame Alice,
ki je preživela holokavst.
Pripadnik druge generacije si, kot sem jaz.
So te zanimale njune zgodbe?
Dosegel sem točko, ko sem nehal spraševati,
ker starši niso odgovarjali.
To kaže, da sta hotela to skriti.
Ja.
Si opazil otopelost pri enem
ali obeh starših?
Vsekakor ne pri mami. Zelo verjetno pri očetu.
Nikoli ni pokazal nobenih čustev.
Ja.
Nekaj se je moralo zgoditi v taboriščih,
zaradi česar je otopel,
da je postal oseba, ki je gledala samo naprej.
Ja. -Nikoli ni gledal nazaj.
Videl sem stvari.
Ubijanja. Ja?
Mučenje. Pretepe. Ja?
Neverjetno. Fantje so ubijali fante. Zaporniki so ubijali zapornike.
Kar slišim, je,
da je oče kljub izkušnjam v Auschwitz-Birkenauu,
vseeno nadaljeval.
Če preživiš, ko vsi okrog tebe umirajo,
razmišljaš samo: "Preživel sem današnji dan."
Gre za preživitveni instinkt.
Ja, to je smiselno.
Ja.
Travme holokavsta so izkušnje, ki so bile tako močne,
da so spremenile njihov um in telo.
Ko se ves čas boriš za preživetje, gre za travmatično izkušnjo.
Zakaj je bil oče tako strog?
Zakaj je bila mama tako depresivna?
Kako sta se morala počutiti vsak dan, ko sta se zbudila.
Koncept tega, ali bosta čez deset minut še živa
ali bo šel nekdo mimo in ju ustrelil.
Rad bi to razumel in čutil.
Rad bi šel nazaj tja.
MELANIE LYNSKEY HEATHER, TETOVATOR IZ AUSCHWITZA
Ja, v Birkenau, v taborišče.
Mislila sem, da ne boste šli nikoli več v Evropo.
Ena od stvari, ki jih obžalujem glede očeta, je,
da bi moral skočiti na letalo in ga peljati tja.
Bojim se Auschwitza.
Slišiš zgodbe, prebereš knjige, vidiš serijo,
a stati, kjer sta stala ...
Ja, ne vem. Temu sem se izogibal.
Zdaj imam 63 let.
Ponoči se zbujam prepoten.
Zakaj nimam dovolj poguma za to? Za zgodovino mojih staršev gre.
Zdaj moram to narediti.
Ključi, telefon, denarnica, potni list.
Pripravljen sem.
Poglejte to. Resnično je. Res se bo zgodilo.
PREDEN GRE GARY V AUSCHWITZ,
HOČE VIDETI, KJE STA MAMA IN OČE ODRAŠČALA.
SLOVAŠKA
Kje na Češkoslovaškem ste se rodili?
V majhnem mestu Krompachy.
Na Slovaškem.
225 KM OD AUSCHWITZA
Ta razgled je fenomenalen.
Gledaš hribe in dolino.
Predstavljajte si, da se vsak dan zbudite tu.
Kako mirno odraščanje.
Kako je izgledalo takrat?
Čisto nič ne vem o tem kraju.
Vem samo, da je oče tam živel s starši.
Kakšen šok.
Vojna se je bližala.
Leta 1942 so Nemci prišli na Slovaško.
Ja.
Ste pred tem vedeli, da prihajajo?
Ne ...
Če hočem reči ...
Nisem verjel v to.
Nisem verjel,
ker smo živeli v drugačnem okolju.
Mislim, da Gary ne ve,
kaj bo videl, čutil in izvedel v naslednjih dneh.
Vsega tega se zdaj uči kot moški v 60. letih.
Mislim, da bo to zelo čustven čas.
Podpirala ga bom.
LETA 2020 JE HEATHER NAROČILA SPOMENIK HOLOKAVSTU,
POSVEČEN LALIJU.
Heather.
V Krompachyju ni bolj posebnega kraja,
kot je ta, kjer stojiva.
SPOMENIK HOLOKAVSTU SOKOLOV
To je moje darilo tvojemu očeti in mami, tebi in tvojima dekletoma.
Mojima dekletoma. -Ja. Tako je.
Lenka, pridruži se nama.
Živijo, Lenka.
Me veseli. -Mene tudi.
Lenka, lahko prevedeš? -Ja.
V čast bi mi bilo.
"V spomin g. Ludwigu Eisenbergu Sokolovu ...
LENKA PUSTAY RAZISKOVALKA IN TOLMAČKA
Ki je živel tu.
Spomenik je posvečen
vsem ljudem, ki so jim vzeli svobodo,
dostojanstvo, dom,
lastno ime.
V spomin na vse žrtve holokavsta."
Oče bi bil zelo ponosen na to. -Ja.
Izjemno je.
Zelo ponosni smo, da to imamo.
Ta podoba
je zapečatena v mojih možganih.
Moja starša sta se celo življenje držala za roke.
Bila sta tako zaljubljena.
Ste tam hodili v šolo? -Ja.
Ja, sem.
Osem let sem hodil v šolo.
Vsak otrok je moral iti.
Živijo. -Živijo. Gary?
ANNA PUSTAY LOKALNA ZGODOVINARKA
Gary, ja. -Anna.
Me veseli, Anna.
Dober dan. -Dober dan.
Lahko sedem na kakšen stol?
Mislim, da niso originalni. -To ni pomembno.
Soba je. -Sedi.
V zadnjo vrsto.
Oče ne bi bil nikoli spredaj.
Ja.
To mi je rekel glede šole,
da je sedel, gledal skozi okno in sanjaril.
Poglej to, oče.
Verjetno sedim na tvojem stolu in gledam skozi okno
v tvojem mestu. Kako kul.
Ko je izšla knjiga Tetovator iz Auschwitza,
sem ugotovila, da je Lali rojen leta 1916.
Moj oče se je rodil leta 1916.
Upamo, da boš našel očeta.
Eden teh dveh je.
Verjetno ta. Vsekakor je on.
Ta. Izgleda zelo pametno.
Gary, prosim, vzemi to v spomin na svojega očeta.
Res?
Naj bo to tvoj spomin.
Vzemi to kot spomin.
Najlepša hvala.
Nisem še videl očeta pred vojno.
Ničesar.
Hvala.
Najlepša hvala. -Z veseljem.
Danes je bil izjemen dan.
Našla sem nekaj, česar boš vesel.
Potrdim lahko, da smo našli hišo,
kjer je živel tvoj oče leta 1930.
MIROSLAV DUTKO ZGODOVINAR
Moj prijatelj Miro. -Živijo.
Me veseli. -Mene tudi.
Odlično odkritje.
Hvala. -Bravo.
Hiš tu se ne da obnoviti. Treba jih je porušiti.
Ta del stavbe je bil za živali.
Hlevi. -Ja.
Lahko si predstavljaš, da so bili tu zajci,
mogoče kokoši.
Imeli so tudi konja.
Imeli smo konje.
Dve osebi sta nosili stvari
s postaje tja,
kamor so morale iti.
Ste pomagali pri družinskem poslu?
Ne, ne kaj dosti.
Zdaj prihajamo do hiše tvojega dedka,
kjer je živel oče.
Stopnice vodijo v hišo.
Po njih so hodili družinski člani.
Še dobro, da so bili nizki.
Kot vidiš, je v zelo slabem stanju.
Gre za zadnjo priložnost za obisk te hiše.
Upal sem, ko bom vstopil, da bom nekaj začutil,
nekaj duhovnega.
Iščem kamne, da jih bom dal na očetov grob.
Iz njegovega doma.
Poglejte to.
Dovolj jih imam za oba groba.
Izjemno je.
Ko obiščeš grob,
naj bi pustil kamen,
da vedo, da si jih obiskal.
Govoril si o živi zgodovini.
To je zgodovina njunega življenja.
Neverjetno je.
Živijo, Lali iz Krompachyja.
Iti moram.
Čakaj.
Ne vem, kako ti je ime.
Gita sem.
Kje ste se rodili? -Vranov nad Topl'ou, Slovaška.
Okrog 200 družin je bilo v tem mestecu.
290 KM OD AUSCHWITZA
Šlo je za tesno povezano mesto.
Je šlo za 200 judovskih družin?
Judovskih družin, ja.
Koliko ljudi je bilo v vaši družini?
Šest otrok, moj oče in mama.
Hočemo ti pokazati rojstni list tvoje mame,
ki smo ga našli med zapisi.
Kar tresem se.
Majhni koraki, prosim. -Majhni koraki.
Ja, drugače bo preveč zame.
Nisem še videl te slike.
To ...
Kako dobro izgleda moja mama?
Poglejte. Poglejte ta nasmeh.
Nobenih travm ni na sliki.
Gre za iskreno srečno osebo.
Srečna je, da je živa.
Za kul sliko gre. Bog jo blagoslovi.
Gary, to je kraj,
kjer registrirajo rojstvo vsakega otroka v Vranovu.
Prva in najpomembnejša.
Mama. -Tvoja mama.
Ja.
Ta zapis kaže, da se je rodila v Vranovu
11. marca 1925.
Tu so zapisane mamine sestre.
Imamo Rachel, Goldo in Franny.
Ni prišla domov.
Ja. V redu.
Tisti prasci.
GITINE STARŠE IN TRI SESTRE SO POSLALI V KONCENTRACIJSKO TABORIŠČE
V LUBLINU NA POLJSKEM.
Zakaj ti mama ni povedala za sestre?
Kako naj odgovorim na to?
Kako zaprta je morala biti mama,
kako zaprta vase,
da ni niti omenila, da je imela tri sestre?
Očeta imam zelo rad,
a srce mi je dala mama.
To ima še malo več pomena zame.
Zakopala je to.
Zakopala.
Mogoče je bila tako depresivna, ker je vse globoko zakopala,
a ostalo je v njenih mislih.
To pojasni nočne more.
OD 1700 JUDOV IZ VRANOVA, KI SO JIH DEPORTIRALI,
SE JIH JE PO VOJNI VRNILO SAMO 120.
Kjer stojimo,
je bilo osrčje judovske skupnosti,
kar je simbol dogodkov po vsej Evropi.
Naj povem tako.
Tu je bila sinagoga,
dokler je ni bilo več.
Tam je bila duhovna kad,
ki ji pravimo mikva, dokler je ni bilo več.
Judje so bili tu, dokler jih ni bilo več.
Ostala je spominska plošča.
To je vse, kar je ostalo.
To je bila stena sinagoge, kamor je hodila mama.
Gre za kamne mamine sinagoge,
ki je ni več.
Beremo mamine odlomke projekta Shoah.
Gre za fenomenalen projekt.
Posneli naj bi zgodbe vseh,
ki so preživeli holokavst.
Če lahko, bi vam prebral,
česa se je spomnila mama.
"Hodila sem v šolo."
"Potem so me vrgli s šole."
"Kot vsaka mlada oseba
sem upala in se morala učiti."
Pri 17 ti še ni jasno, kaj hočeš početi.
Vedeli smo, da ne gre za zdrave čase.
"Vedeli so, da je nekaj narobe, a niso razumeli, za kaj gre."
Potem so jo vprašali.
Je oče v tem času še lahko delal?
Ne, vzeli so mu pekarno. Takrat so se začele težave.
"Nekaj tednov po tem, ko so vse zaprli, so odpeljali nas."
Njeno preprosto življenje
je čez noč izginilo.
Otroštvo je izginilo.
Družina ...
Raztrgali so jo.
Ni je bilo več.
Vse je kar ...
Izginilo.
LETA 1942 JE SLOVAŠKA DEPORTIRALA JUDOVSKO POPULACIJO
NA POLJSKO, KI SO JO OKUPIRALI NACISTI.
BILI SO PRVI NEMŠKI ZAVEZNIKI, KI SO TO STORILI.
Slovaki so bili vedno antisemiti.
Govoril si z vsemi. Vedeli so, da si jud.
V sebi so te mogoče sovražili.
PREDSEDNIK TISO 17. AVGUST 1942
Ljudje sprašujejo, ali je krščansko, kar počnemo z Judi.
Je človeško? Ne gre za rop?
Je krščansko, ko se hoče narod osvoboditi
svojega večnega sovražnika? Juda?
Slovaki, znebite se parazitov.
SLOVAŠKI PREDSEDNIK JOZEF TISO JE SODELOVAL Z NACISTI.
315 KM OD AUSCHWITZA
STALNA RAZSTAVA MUZEJA HOLOKAVSTA
ZGODOVINARKA MADELINE VADKERTY RAZISKUJE ZGODBE SLOVAŠKIH JUDOV
MED HOLOKAVSTOM.
Imam pismo. Gre za pismo šestletnega fantka,
ki je pisal Jozefu Tisu.
Imam sedemletnico.
Predstavljam si, da bi poslala takšno pismo.
Ja. Neverjetno je.
Gre za najmlajšega pisca do zdaj.
Ta fantek pravi:
"Dragi g. predsednik, vsak večer molim za vaše zdravje,
mama mi vedno pravi, da če bom priden,
mi bo Jezus poslal najlepše darilo g. predsednika.
Govori o oprostitvi.
OCENJUJEJO, DA JE 20.000 LJUDI PROSILO, DA JIH TISO NE DEPORTIRA.
VEČ KOT 95 % PROŠENJ SO ZAVRNILI.
Rada bi videla o propagandi,
ki je za nama.
Piše: "On je. Prepoznaš ga po zvezdi.
On vse vzame zase.
On deluje proti državi in prijateljem."
Nošenje rumene Davidove zvezde so zahtevali judovski zakoni.
Slovaški tisk je o tem pisal
kot o najstrožjem rasnem zakonu v Evropi,
še strožjem, kot so bili nacistični.
Nisi smel na športne dogodke, v parke, restavracije, kino.
Še na tržnico nisi smel ob istem času kot vsi ostali.
Kakšni ljudje so bili to?
Te stvari so videli tvoji starši.
Namigovale so, da so judje krivi
za vse težave države, kar je nemogoče,
ker so predstavljali 3,6 % populacije.
Ja, vem. Neverjetno je, kajne?
Niso prišli domov prosit, naj odidem.
Obesili so razglase,
da mora najstarejši otrok iz vsake družine
tisti večer priti na nek kraj.
Drugače bi odpeljali starše.
Jaz sem morala iti.
Zato sem šla.
Marca sem dopolnila 17 let.
Aprila so nas že deportirali.
Slovaška vlada je prišla po vaše starše?
Ja. Ne samo po moje starše.
Po vse jude.
Vzeli so vse, ki so jih lahko.
Slovaška vlada je plačala 500 mark za vsakega deportiranega juda.
Si vedel? -Ne.
Morali so plačati tudi prevoz.
Zaradi tega je neprijetno biti v tej državi.
Tukaj in zdaj.
V tej državi so živeli moji starši,
njihovi bratje in sestre.
Vlada pa je z veseljem plačala, da so jih deportirali.
Rada bi poudarila, da niso vsi sovražili judov.
V redu.
Čutili pa so družbeni pritisk,
da se niso povezovali z judi in jim niso pomagali.
LETA 1942 JE SLOVAŠKA DEPORTIRALA 58.000 JUDOV V AUSCHWITZ IN TABORIŠČA.
PREŽIVELO JIH JE SAMO 800.
Kako je judovska skupnost reagirala na ta dejanja?
Ni reagirala.
Nič niso mogli.
Nihče ni mogel nič.
Počaščen sem.
Vsak, ki je preživel, je potreboval nekaj sreče.
Jaz sem odsev te sreče.
Ostanite v vrsti.
Premikajte se.
Kam gremo?
Na Poljsko.
Premikajte se.
Izurili te bodo za mehanika. Popravljal boš avte in motorje.
BRATISLAVA 220 KM OD AUSCHWITZA
Smešno je spet biti tu.
Tu smo snemali pot na vagone.
Čuden dan je bil.
Jaz kot Jonah
sem poskušal dojeti, kaj je doživel tvoj oče,
ko je vstopil v vagon. Nemogoče si je predstavljati.
Akcija.
Kaj si doživel ti, ko si stopil v vagon?
Zaloputnili so vrata in vsi smo utihnili.
Nemogoče je, da to nate ni močno vplivalo.
Nihče ni vedel, kaj se bo zgodilo.
Nihče ni vedel, kam gremo.
En sam mož je.
Tako majhen je v primerjavi z ogromnim taboriščem.
Uči se o grozotah, ki se dogajajo.
Očeta vidim v tvojih očeh.
Očeta sem videl, ko si gledal Anno.
Poglej ljubezni.
Tvoje oči.
So modre?
Včasih.
Je kaj narobe?
Ne.
Več črnila potrebujem.
Kako težko je bilo zate
igrati mojo mamo
v okolju holokavsta?
Bilo je zelo strašljivo.
Najprej sem bila prestrašena.
Čutila sem ogromno odgovornost.
Čutila sem prisotnost tvoje mame.
Še vedno jo kdaj čutim.
Res? -Ja.
Kako je bilo zate gledati zgodbo na ekranu?
Naj ti povem, kaj je najbolj vplivalo name.
Rekla si, da Bog ne bo pomagal.
Gre za močno verno žensko,
kjer se vse vrti okrog Boga.
Ja.
Mama je bila takšna.
Lali.
Kje je Bog?
Bog nama ne more pomagati, midva pa lahko pomagava Bogu.
Lahko mu pokaževa, da ljubezen še obstaja, tudi tu.
Vzgajala sta me brez vere.
Mislim, da je mama to pustila za sabo,
ker je bila razočarana nad Bogom.
Zaradi vojne.
Kako se počutiš glede obiska?
Si pripravljen? -Ne.
Še manj pripravljen sem.
Nenadoma je to postalo ... Kar tresem se.
Poglej me. Ni kriv mraz.
Razmišljam o ... -Ja.
Ko bom vstopil v Birkenau, bom občutil drugačno resničnost,
kot bi jo kadarkoli prej,
ker vem toliko več.
Če duši mojih staršev ne počivata,
bo to mogoče obema pomagalo.
Je to to? Tu bomo vstopili?
SPOMLADI 1942
SO BILE SLOVAŠKE JUDINJE MED PRVIMI DEPORTIRANIMI V TABORIŠČA.
Mama opisuje svoj prihod
v Auschwitz.
"Skozi majhna okna vagona
smo videli ljudi v črtastih oblačilih, ki so delali na polju.
Govorile smo ena z drugo.
Zagotovo gre za zločince. To ni za nas.
Ko pa smo prispele,
nas je čakalo slabo presenečenje.
SS so vstopili in začeli kričati:
Ne boste odšle od tu.
Umrle boste."
GITA JE PRISPELA AVGUSTA 1942.
Stojte.
Ženske sem, moški tja. Hvala. Premaknite se.
Zdaj hočem vedeti.
Hočem vedeti, kako je bilo, kolikor se da,
hočem hoditi po njunih sledeh.
Pred tem štirikrat nisem šel.
Nočem tega ponoviti še petič.
Tokrat bom šel.
POLJSKA
6.00 16. SEPTEMBER 2024
Presenečen sem glede tega, kako se počutim.
Rad bi videl, kaj se je zgodilo tam.
Hočem biti blizu mami in očetu.
Pripravljen sem.
AUSCHWITZ JE DELOVAL MED LETOMA 1940 IN 1945.
ŠLO JE ZA NAJVEČJE IN NAJSMRTONOSNEJŠE NACISTIČNO KONCENTRACIJSKO TABORIŠČE.
UBILI SO MILIJON JUDOV, 100.000 POLJAKOV, ROMOV, SINTOV, SOVJETOV IN DRUGIH.
Ne morem se nehati tresti.
V redu. Pridi sem.
Tu sem. Daj mi roko.
V redu sem.
Živijo, Pawel. -Živijo, Gary.
Gary. Me veseli. -Lepo te je spoznati tu.
PAWEL SAWICKI UČITELJ
Vem, da bo težko,
a najlepša hvala,
da si prišel.
Lahko začneva. Kar pridi za menoj.
Kolena se mi kar tresejo.
V redu. -V redu.
Leta 1942 Auschwitz postane taborišče za iztrebljanje.
Pred nama vidiva ikoničen vhod
z napisom Arbeit Macht Frei. Delo osvobaja.
Peljali so nas v Auschwitz.
Pogledal sem gor.
Videl sem nemški napis Arbeit Macht Frei.
Ko smo šli noter, se je začel pekel.
Ne morem še noter. Oprosti.
Noge se mi ne nehajo tresti.
V redu.
Ne.
V redu, greva.
Ko smo izstopili in videli SS
in videli pse in pretepanje,
smo vedeli, koliko je ura.
Večinoma so to kraji, kjer so zaporniki spali.
Število ljudi v takšni stavbi
je lahko preseglo 1000 ljudi.
Vemo, kje je bila mama?
Ne.
Nimamo dokumentov o tvoji mami.
Preden so SS odšli,
so zapornikom naročili, naj zažgejo papirje.
Ocenjujemo, da so uničili do 95 % dokumentov.
Tukaj je zbirka otroških čevljev.
Nekateri pari so pripadali otrokom, ki so imeli manj kot leto dni.
Predstavljam si Avivina stopala.
Šokantno, kajne?
OSTALI SO ČEVLJI VEČ KOT 100.000 ŽRTEV.
V MUZEJU JE 3800 KOVČKOV.
Ko pogledamo vsak predmet, ne smemo pozabiti,
da gre za eno osebo.
Ja.
Gre za eno zgodbo, eno osebo, eno ime, en predmet.
To mi je blizu.
Tu je očetovo ime. Ludwig.
Obseg tega je ...
So vam dali številko?
Ja.
32407.
AUSCHWITZ JE BIL EDINO KONCENTRACIJSKO TABORIŠČE,
KJER SO LJUDI IDENTIFICIRALI S POMOČJO TETOVAŽ.
Ko ljudje pomislijo na zapornike iz Auschwitza ...
Jaz pomislim na tetovaže. -Tetovaže so ključne.
Preživeli in otroci se spominjajo tetovaž,
a ne razumejo, za kaj je šlo.
Nočejo jim pojasniti tega.
V birokratskem svetu SS niso vedeli ...
Kdo je kdo. -Kdo je kdo.
Pomislili so:
"Bolj koristno bo, če je številka stalna."
Potrebovali so tetovatorje. Tvoj oče je bil med njimi.
Na koncu lesa sta bili dve igli.
Ena je bila daljša. Druga je bila malo krajša.
Tako smo pisali številke.
Moja mama,
spomnim se, da je nekega dne prišla domov s povito roko.
Odstranili so ji tetovažo, njeno številko,
ker je ni mogla več gledati.
BLOK 11 V AUSCHWITZU JE BIL ZAPOR TABORIŠČA.
ZAPORNIKI SO GA POZNALI KOT BLOK SMRTI.
SS so te odpeljali tja.
Nekega dne sem prišel v bunker 11.
Peljali so me noter.
Mučili so te.
Pretepli so te.
Ne vemo,
kakšna točno je bila preiskava, da so ga zaprli.
Verjetno je bil tukaj.
Prve so stoječe celice,
ki so še posebej huda kazen.
Do štirje so stali na enem kvadratnem metru
celo noč.
Vsaka celica izgleda tako.
Bila je obdana z opekami.
Ljudje so se splazili noter.
Celo noč so stali.
To je edini vhod za zrak.
Vidiš majhno luknjo. Od zunaj so jo lahko prekrili.
Gre za enega ekstremnih načinov kaznovanja tukaj.
Imeli so različne vrste.
Stoječe celice,
celice za stradanje,
smrt zaradi zadušitve.
Tu so usmrtili ljudi iz zapora.
Ustrelili so jih v glavo.
Gre za spominski prostor,
kot vidiš.
Vedno tu visi zastava s črtami.
Uniforma. -Vzorec z uniforme.
Gre za simbol zapornikov.
Sem so metali pesek in žagovino,
da sta vpila kri.
Kri je šla metre globoko.
KREMATORIJ I JE DELOVAL TRI LETA.
BIL JE PRVA PLINSKA CELICA V AUSCHWITZU.
Plinjenje je bilo ločeno.
Zažiganje je bilo ločeno.
Niso jih mogli požigati tako hitro.
Imeli so tekoči trak iz plinske celice,
ki je vodil v krematorij.
Tekoči trak je deloval 24 ur na dan vsak dan
in prevažal gole ljudi.
APRILA 1942 SO LALIJA PREMAKNILI V AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
TRI MESECE POZENJE
SO GITO ODPELJALI V ŽENSKI DEL AUSCHWITZA.
Julija smo šli v Birkenau.
Tam so se začele prave težave.
Pravo ubijanje in izginotja.
Tu smo. Vidim stavbo.
Vidim tire.
Srce mi razbija.
Od tu se vidi ...
Kako obsežno.
Ne čisto vse, a večina Birkenaua.
Obstaja še več?
Obstaja nekaj delov v gozdu, ki jih je težko videti od tu.
Vidiva pa okrog 200 hektarjev.
Ko so SS premaknili ubijanje iz Auschwitza I,
ki je tri kilometre stran, v Birkenau,
so zgradili industrijo ubijanja ljudi.
V Auschwitzu so umorili okrog milijonov judov.
V Birkenauu
so imeli šest plinskih celic in štiri krematorije.
Ravno pravi čas za mojo družino.
Glavni je bil Auschwitz.
Ubijali so v Birkenauu.
Cel svet omenja Auschwitz,
a pravi krivec je bil Birkenau.
Tu je star vagon tovornega vlaka.
Večino judov so pripeljali s tovornimi vlaki.
Ljudje omenjajo vlake za živino, a živina dobi veliko zraka.
Veliko prič govori o pomanjkanju zraka,
bila je gneča, notri je bilo po 80 ljudi.
Mojbog.
Je to vse, kar so imeli?
Ja. Ena odprtina je na eni strani. Druga je na drugi strani.
Veliko preživelih opisuje, da si moral najti prostor blizu okna.
Da si se rešil. -Ker si dobil zrak.
Ja.
Tu se je zgodil izbor,
ko so prišli judje,
ker nejudje niso šli tja.
Ocenjujemo, da so 75 % Judov ubili takoj.
Niso vsi prišli v taborišče.
Samo močnejši so prišli.
Ostale so takoj ubili s plinom.
Če si imel žulj na dlani, si šel na levo.
Večino deklet iz mojega mesta so odpeljali.
Brez razloga.
Ljudje niso vedeli, da se ne bodo več videli.
Nekateri so postali zaporniki.
Šli so do kraja, kjer so dobili tetovažo.
Vstopili so v taborišče.
V trenutku izvedo,
da so ostale peljali v plinske celice.
Zaporniki niso ... Niso olepševali zadev.
Bili so direktni.
Za veliko ljudi je bilo to preveč.
V prvih ljudeh ljudje tega niso prenesli.
Stekli so do ograje.
Imela je 3000 ali 4000 voltov.
Zgrabili so žico.
Takoj jih je ubila.
Elektrika jih je ubila.
Dogajalo se je vsak dan.
To so bili prvi dnevi Birkenaua.
Ogromno je.
Pogledaš to vrsto.
Vidiš vrsto za vrsto za vrsto.
Toliko truda so vložili v to.
Toliko logistike je bilo potrebne za gradnjo in ubijanje
in prevoze.
Nisem drugega nimam za reči.
Kamen ne krvavi.
Zdaj sem ...
Ja.
KREMATORIJ III AUSCHWITZ II-BIRKENAU
Ko je oče govoril, da bi se rad opravičil
vsem ljudem, ki jih ni mogel rešiti,
ga je zanimala samo ta celica.
Krematorij III.
KREMATORIJ III SO ZGRADILI, DA JE LAHKO UBIL PO 2000 LJUDI NAENKRAT.
Tu mimo je šlo na desettisoče ljudi.
Vem, da si hotel moliti tu.
Naj pride njegovo kraljestvo, prinese njegovo odrešenje,
pospeši prihod mesije
v času našega življenja in naših dni
in v času življenja družine Izraela.
Naj pride hitro. Amen.
PRED POBEGOM
SO NACISTIČNI VOJAKI POSKUŠALI UNIČITI DOKAZE O VOJNIH ZLOČINIH,
KI SO JIH ZAGREŠILI V TABORIŠČU.
POZNEJE SO NAŠLI 370.000 MOŠKIH OBLEK,
837.000 KOSOV ŽENSKIH OBLAČIL
IN VEČ KOT SEDEM TON ČLOVEŠKIH LAS.
Kam vstopava zdaj?
Zdaj vstopava v enega manjših delov.
Temu pravimo Zigeunerlager.
Šlo je za taborišče Romov in Sintov.
V družinskem taborišču
je bil oče nekaj časa v eni od lesenih barak.
Tu je.
Nekaj posebnega je, da je Lali živel sam.
Ja.
Mislimo, da je živel kot del večje skupine te enote.
Mogoče so bili tu pogoji boljši.
Mogoče je to razlog, da se je počutil izolirano ali ...
Nima smisla.
Razumem, da so bili nekateri njegovi spomini zamegljeni,
ker je imel 89 let,
nemogoče pa je, da ne bi vedel,
ali si v svoji sobi sam ali ne.
To je ...
Jasno se spomnim, kako je mama kričala na očeta,
ko je opisoval sobo.
Kričala je, da ni šlo za hotel s šestimi zvezdicami.
Mogoče so imeli dovolj prostora,
da so imeli svoj prostor za spanje.
Mogoče je to razlaga.
Ali je imel svojo sobo.
Tudi to. -Ja.
Mogoče pa jih je bilo več.
Ta del na koncu Birkenaua ima nemško ime.
Effektenlager.
Tvoja mama je delala tu. To delo so imeli
za privilegij.
Ja, res je.
Nekaj posebnega tu je,
da na drugi strani ograje vidiva rdečo črto.
Ja. -Ruševine plinske celice 4.
Od blizu so gledali ubijanje.
Slišali smo krike, ko so hodili
do plina.
Vse moje prijatelje so odpeljali.
Ko vidiš vse to, je velikost neverjetna.
27. JANUARJA 1945 JE AUSCHWITZ OSVOBODILA RDEČA ARMADA.
ODKRILI SO OKROG 7000 PREŽIVELIH.
700 JIH JE IMELO MANJ KOT 18 LET.
Hoditi po sledeh staršev je nekaj posebnega.
Ne bi jim mogel biti bližje, kot sem jim tu.
Ko pomislim na vse sorodnike, ki niso preživeli,
se počutim počaščeno, da sta iz nekega razloga
mama in oče imela srečo in sta preživela.
Nazaj v Melbourne grem.
Z otroki bom govoril na čisto drugačen način
o njihovi družini.
Spomnim se, da sta mama in oče rekla,
da sta hotela čim dlje od Evrope.
Težko greš dlje, kot je Avstralija.
Dobrodošel. -Me veseli.
Mene tudi. -Hvala.
Mali, moja najmlajša hčerka.
Ja.
Gremo noter?
V redu. Gremo. -Pojdimo.
Predvajajte lepo glasbo in bom plesal tango.
Spreten si.
Tu veliko plešemo.
Fantastično.
Smo lačni? -Ja.
Ja? Dobro. Veliko hrane imamo. Kar pridite noter.
V redu. Gremo noter? -Pozabili smo kumarice.
Kako lahko pozabimo kumarice?
Ti sedi k mami.
Tvoji starši niso govorili o holokavstu?
Nekaj zgodb. -Ja.
Mi smo odraščali z vsem. Oče nam je pripovedoval
HELEN ABRAMOVA HČERKA
od zelo mladih let.
Veliko sem naredil za preživetje, a v 99 % je šlo za srečo,
ker bi te v vsakem trenutku lahko ubili, ustrelili,
pretepli do smrti ali poslali v plinsko celico.
Na vsa vprašanja je vedno odgovoril.
Odlično. -Vedno.
Ko sem imel deset let, sem se obrnil k očetu
in vprašal, ali sovraži Nemce.
Rekel je, naj ne uporabljam te besede.
"Ko se prepustiš temu čustvu, kaj postaneš?"
Tako slab. -Ja.
Ni me učil samo o preživetju,
ampak o preživetju s človeškostjo in dostojanstvom.
To je pravo sporočilo.
Izjemen moški je.
Ta izlet je bil zate izjemen.
Fenomenalen.
Vse boš povedal svojim otrokom.
Zanje nočem praznine, ki sem jo čutil jaz.
Močno se me je dotaknilo,
da boš pripovedoval zgodbe, ki jih nisi slišal.
Tako pomembno je.
Zdaj si se vrnil. Kako se počutiš,
ko si doživel Auschwitz?
Oddahnil sem si.
Drugačna oseba sem.
Na kakšen način?
Nisem več prazen.
Mogoče ne poznam pravih besed,
a skoraj čutim mir.
V redu. -Zveni smiselno?
Ja. -Tolaži me in izpopolnjuje me,
da vem veliko več.
Ja.
Kako si se prej spopadal s praznino?
Vedel sem, da je tam, a sem jo ignoriral.
En pogled na travmo pravi, da ne gre za stanje uma,
ampak stanje telesa.
Zdaj si to opazil in omenil mir.
Veliko ljudi bi reklo, da to zveni nenavadno,
da si šel v Auschwitz in se vrnil z občutkom miru.
Kako ...
Nimam odgovora. Vem samo, da to čutim.
Zelo resnično je. -Opazil sem to.
Zelo resnično je. -Ja.
Čisto drugačen odnos bom imel s svojimi otroki
kot oče in prijatelj.
Bolj si bom všeč,
ker bom drugače povezan z njimi.
Prosim. -Ja.
V čast mi je biti s tabo.
Hvala. Toplino čutim.
Oprosti. -Prosim.
Nekaj se sprošča. -V redu.
Ni negativno.
DANES BO GARY HČERKI PRVIČ PELJAL NA GROB NJUNIH STARIH STARŠEV.
Si sledijo po abecedi?
Ne. -Ne.
Ne, tam si, kjer kupiš parcelo.
Tako. To sta mama in oče.
Poglejta to.
Zelo vaju pogrešam.
Prvič sem pripeljal vnukinji k vama.
To je Mali, to je Aviva.
Imam kamne iz vajinih mest.
Vsak naj pusti enega, da bosta vedela, da smo bili tu.
Oče, poglej to. Pred tvojimi vrati je bil.
Prinesel sem ti košček doma.
Želim si, da bi ju spoznali.
Moj oče bi se ves čas ukvarjal z vama.
Mama bi vaju peljala v kuhinjo, vaju učila pesmi, gledali bi, kako peče.
Zanjo bi bila to nebesa.
Kako si? Si dobro?
Ja.
Kako ste našli Gito po osvoboditvi?
Nisem mogel na vlak,
ker so vse bombardirali.
Vlak ni mogel na most.
Kupil sem konja.
Ja?
Vzel sem konja.
Prepotoval sem več sto kilometrov,
da bi jo našel.
Nekega dne se je pojavil konj
z dvema kolesoma. S takšno kočijo.
Pogledala sem in bil je moj mož.
Lali!
Lovil me je in me našel.
Skupaj sva srečna.
Veš, kdo je to? -To je ...
Tvoj oče.
In to? -Tvoja mama.
To? -Ti.
Ja. Njuna 50. obletnica poroke.
Priredil sem jima veliko zabavo.
Tvoj oče je kar čeden, kajne?
Ne, one izgleda bolje.
Res?
Hvala.
V redu je. Vseeno te imam rada.
Glejta to.
Moja starša sta se našla.
Poročila sta se v Krompachyju.
Kar imam tu, kaže, kako zaljubljena sta bila.
Gre za sliko z gorovja Tatre.
Tja sta šla na medeni teden.
Poglejte.
To je po vojni z lasmi.
Tako srečna in zaljubljena sta.
Jaz sem rezultat
ene najbolj izjemnih romanc
v najbolj grozovitem kraju, ki je obstajal.
Izjemno srečo imam, da obstajam.
Izjemen je.
Obožujem ga.
Imam dve čudoviti deklici.
Nadaljevali bosta to zgodbo,
kar je moja največja sreča.
Teci. -Teci. Telovadi malo.
POSVEČENO LALIJU IN GITI SOKOLOV IN VSEM, KI SO PREŽIVELI HOLOKAVST.
V SPOMIN NA 1,1 MILIJONA LJUDI, KI SO UMRLI V AUSCHWITZU
MED LETOMA 1940 IN 1945.
Prevod: Sara Jeromel