Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AUSCHWITZ-BIRKENAU MINNESPLATS OCH MUSEUM
Jag är skräckslagen för Auschwitz.
Okej.
Nej.
Jag är inte redo att gå in än. Förlåt.
Varför törs jag inte?
GARY ÄR ENDA SONEN TILL LALI SOKOLOV, 'TATUERAREN I AUSCHWITZ'.
Det speciella i ditt fall är att omvärlden känner till din mamma och pappa.
Mr Sokolov...
Du kan säga Lali.
Du söker nån som kan skriva historien om ditt liv?
Mina föräldrar såg det som... Det skulle stoppas undan.
Efter årtionden av tystnad anförtrodde han sig åt Heather Morris.
Det är en berättelse från Förintelsen, men det är inte den enda berättelsen.
Det finns obesvarade frågor.
Varför var pappa så hårdhudad?
Varför var mamma så nedstämd?
De som har läst boken vet mer än jag visste under min uppväxt.
Tanken på att passera de där grindarna gör mig skräckslagen.
Jag har varit där fyra gånger utan att gå in.
Jag känner mig som en ynkrygg.
Det här är mina föräldrars upplevelser.
Pappa hade varit så stolt.
Fantastiskt.
Jag kände din mammas närvaro.
Hon lät mig berätta den här historien.
Han är ensam och utlämnad i det här gigantiska lägret
där mardrömmen utspelar sig.
Det som tynger mig är det här avståndet
till deras upplevelse som jag inte har kunnat överbrygga.
Nu måste det ske.
AUSTRALIEN
Le för kameran.
Min fina fågel.
Det hjälper inte med spydigheter.
Så ja.
MELBOURNE 1 556 MIL TILL AUSCHWITZ
Okej, jag heter Gary Sokolov.
Jag är enda barnet till Lali och Gita Sokolov.
Mina föräldrar var lyckliga.
De hade nästan lyckats sudda ut hela den där upplevelsen
och var helt inriktade på att blicka framåt.
Se så vacker min mamma är.
Och titta på pappa, vilket leende.
Vad stolta de var över sitt barn.
De hade försökt i 16 års tid.
Till slut fick de en son och de strålar av lycka.
GITA SOKOLOV GICK BORT 2003.
LALI DOG 3 ÅR SENARE.
Jag är 63 år.
Det är dags. Dags för mig att lära känna mina föräldrar.
TATUERAREN I AUSCHWITZ
De är förtjänta av att jag får insikt i vad de genomled.
Jag vill gå i deras fotspår.
Få en förståelse för hur deras tankar gick,
för det påverkade dem resten av livet.
När kom ni till Australien?
1949, i september.
Vill du se en bild?
Fotot är taget dagen vi kom till Australien.
Det är i Sydney.
-Fick ni barn? -Jag har en son. Tack och lov.
En stor och snäll pojke.
Han är alltid stor och emellanåt snäll.
-Vad heter han? -Gary, vi älskar honom väldigt mycket.
Vill du ha hjälp?
-Kan du hämta majonnäsen? -Ja.
-Och salt. -Vad är det?
Att få egna barn var väldigt viktigt för mig.
Jag hade nog känt en enorm skuld
om mina föräldrar hade överlevt
utan några efterlevande.
-Hallå. God sabbat. -God sabbat.
-Hej, mamma. -Mali, vad fin du är!
Hur mår du? God sabbat.
Jag uppskattar alla glada och ledsna stunder tillsammans,
för jag är pappa.
Och det är fantastiskt.
-God sabbat, allihop! -God sabbat, allihop!
-L'chaim. -L'chaim.
Ta för er.
-Vem har tagit skyn? -Jag.
EFTER GITAS DÖD BERÄTTADE LALI DERAS HISTORIA FÖR FÖRFATTAREN HEATHER MORRIS.
-Är du redo? -Ja.
När vi hade haft vår första pratstund så frågade han:
"Visste du att jag var tatuerare i Auschwitz?"
Jag lärde känna den här mannen som hade genomlevt
en av historiens mest fasansfulla skeenden.
Inte bara genomlevt utan överlevt. Han var en kämpe.
Han gnuggade sig hela tiden på armen, över siffrorna.
Jag kunde komma hem från jobbet och han stod och stirrade mot fönstret.
Han märkte inte ens att jag kom och jag sa bara: "Hej, pappa."
Och det dröjde nån minut innan han reagerade.
Jag är här.
Det vet du.
Din pappa nämnde flera gånger
att han var ständigt omgiven av spöken.
Ända sen dagen han lämnade lägret.
Ibland blev han frånvarande
och då visste jag att han var tillbaka i 1942.
När jag var 11-12 år sändes en dokumentär.
En värld i krig.
Mina föräldrar sa åt mig att titta på den.
EN VÄRLD I KRIG
Jag satt där själv och tittade.
Det vi fick utstå kommer att bli svårt att ta till sig, även för vår generation,
för att inte tala om kommande generationer som inte själva upplevde de tiderna.
Jag såg schaktmaskinerna
som plöjde genom likhögarna
och människor som bara låg där,
bara skinn och ben.
Det glömmer jag aldrig och det var det första jag såg.
Och efteråt...
Lite kvällsmat, gå till sängs.
Skulle du säga att du blev traumatiserad av deras trauma?
Det är en intressant fråga.
Mina föräldrar såg det som... Det skulle stoppas undan.
"Det hände då.
Nu är vi här, i Australien."
Varför flyttade ni till Australien?
Varför flyttade vi till Australien? Så långt bort från "ismerna" som möjligt.
Nazism, kommunism... Jag ville inte veta av det, vi ville bort.
Australien tog emot flyktingar från Europa efter kriget.
En miljon migranter innebar mångfald och förändring.
De lär sig engelska, skaffar jobb, bildar familj
och de allra flesta verkar nöjda.
Ja, det unga Australien är ett "fair dinkum-land",
i vår föränderliga värld.
ÖVER 35 000 EUROPEISKA JUDAR EMIGRERADE TILL AUSTRALIEN
UNDER 1940-TALET.
I MELBOURNE BODDE FLEST ANTAL JUDISKA FÖRINTELSEÖVERLEVARE UTANFÖR ISRAEL.
Jag har aldrig mött en Förintelseöverlevare som varit villig
att berätta om sina upplevelser.
Nu ska vi träffa en person som heter Abram Goldberg.
Han var med och grundade Förintelse-muséet här i Melbourne.
Han fyller år om tio dagar. Han blir 100 år.
DEN 29 AUGUSTI 1944 DEPORTERADES ABRAM GOLDBERG OCH HANS MAMMA
FRÅN LODZ I POLEN TILL AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
ABRAM VAR 19 ÅR NÄR HAN KOM TILL LÄGRET.
När grindarna öppnades, minns du vad din första tanke var?
Min enda tanke var: "Vad ska jag göra? Hur ska jag rädda min mamma?"
Just det.
När jag hjälpte mamma ner från den höga tågvagnen,
så förstod vi inte vad de eldade.
Ingen av oss visste nånting.
Vi visste bara att det var nåt hemskt.
När hon såg hur folk blev behandlade förstod hon att hon inte skulle överleva.
Nej.
Hon vände sig mot mig och sa:
"Abram, du måste göra allt som står i din makt för att överleva."
Jag visste att det här skulle bli mitt kall.
Det är min uppgift.
Omvärlden får aldrig glömma det som hände.
Jag känner mig hedrad över att ha fått prata med dig.
Ingen har nånsin velat berätta för mig.
Jag var noga med att berätta för mina barn.
MINNS
Unga australiensiska judar har präglats av förföljelsen deras föräldrar utsattes för.
FORSKNING VISAR ATT FÖRINTELSETRAUMA
ÖVERFÖRS FRÅN GENERATION TILL GENERATION.
Jag heter George Halasz
och de senaste 25 åren har jag forskat om generationsöverskridande trauma
baserat på min mor Alice upplevelser i egenskap av Förintelseöverlevare.
Du och jag tillhör andra generationen.
Var du nyfiken på deras berättelser?
Jag nådde en punkt då jag slutade fråga eftersom mina föräldrar aldrig svarade.
-Det tyder på en önskan att vara förtegen. -Ja.
Fanns det tecken på avtrubbning hos ena eller båda föräldrarna?
Absolut inte hos mamma. Mycket möjligt hos pappa.
Jag såg aldrig några känsloyttringar hos honom.
Just det.
Han måste ha råkat ut för nåt i lägren som gjorde honom avtrubbad
och han blev en person som bara blickade framåt. Aldrig bakåt.
Jag bevittnade saker.
Mord.
Tortyr. Misshandel.
Pojkar som slog ihjäl pojkar, fångar som slog ihjäl fångar.
Alltså kunde din pappa, trots upplevelserna i Auschwitz-Birkenau,
gå vidare i livet.
Om man överlever när alla andra dör, så tänker man bara:
"Okej, jag överlevde idag."
Det är överlevnadsinstinkt.
-Ja, det låter rimligt. -Precis.
Förintelsetrauma är upplevelser som var så plågsamma
att personen förändrades både själsligen och kroppsligen.
Den här kroniska överlevnadsfasen kallas "traumatisk upplevelse".
Varför var pappa så hårdhudad?
Varför var mamma så nedstämd?
Känslan som de måste ha vaknat med varenda morgon.
"Kommer jag att vara vid liv om 10 minuter eller kommer nån att skjuta mig?"
Jag vill sätta mig in i hur det känns.
Jag tror att jag vill åka tillbaka.
Till Birkenau, till lägret.
Jag trodde att du inte ens ville åka tillbaka till Europa.
En sak som jag verkligen ångrar med pappa
är att jag borde ha rest dit med honom.
Jag är skräckslagen för Auschwitz.
Man hör berättelserna, man läser boken, man ser tv-serien,
men att faktiskt stå där de stod...
Jag har undvikit det. Nu är jag 63 år.
Jag vaknar kallsvettig om nätterna.
Varför törs jag inte? Det här är mina föräldrars upplevelser.
Nu måste det ske.
Nycklar, mobil, plånbok, pass.
Då åker vi.
Nu är det på riktigt. Nu är det dags.
INNAN GARY RESER TILL AUSCHWITZ
VILL HAN BESÖKA LANDET SOM HANS PAPPA OCH MAMMA VÄXTE UPP I.
SLOVAKIEN
Var i Tjeckoslovakien föddes du?
I den lilla staden Krompachy i Slovakien.
23 MIL TILL AUSCHWITZ
Vilka vyer. Helt fantastiskt.
Med bergen och dalgången.
Tänk att vakna till det här varje morgon.
Vilken fridfull plats att växa upp på.
Jag undrar hur det såg ut på den tiden.
Jag vet ingenting om Krompachy.
Det enda jag vet är att pappa bodde i Krompachy med sina föräldrar.
Alltså, vilken chock.
Kriget stod för dörren.
-1942 marscherade tyskarna in i Slovakien. -Ja.
Hade det funnits några indikationer att de var på väg?
Inte... Om jag säger så här...
Det var inget jag trodde.
Det var inget jag trodde, för vi levde i en annan värld.
Jag tror inte att Gary är beredd på
vad han kommer att få se, känna och uppleva under de närmaste dagarna här.
Han introduceras i det här som vuxen man i 60-årsåldern.
Det kommer nog att bli väldigt känslosamt. Jag finns där för honom.
2020 LÄT HEATHER UPPFÖRA ETT FÖRINTELSEMONUMENT
SÄRSKILT TILLÄGNAT LALI.
Heather.
Det här är en särskild plats i Krompachy.
SOKOLOV-MONUMENTET
Min gåva till dina föräldrar, till dig och dina döttrar.
-Mina döttrar. -Ja. Varsågod.
-Lenka, kom hit är du snäll. -Hej, Lenka.
-Trevligt att träffas. -Detsamma.
-Lenka, kan du översätta? -Det gör jag så gärna.
"Till minne av Ludwig Eisenberg Sokolov
som bodde här.
Det här monumentet är tillägnat
alla människor som fråntagits sin frihet,
sin värdighet, sitt hem
och sitt eget namn."
"Till minne av Förintelsens alla offer."
-Min pappa hade varit så stolt. -Ja.
Fantastiskt.
Vi är väldigt stolta över monumentet.
Den här bilden
är inpräntad i mitt huvud.
I hela mitt liv gick mina föräldrar hand i hand.
De var så förälskade.
-Gick du i skolan i Krompachy? -Ja.
Ja, det gjorde jag.
Jag gick åttaårig grundskola som var obligatorisk för alla barn.
-Hej. -Hej. Gary? Anna.
ANNA PUSTAY LOKALHISTORIKER
-Dobrý den. -Dobrý den.
Får jag sitta i stolen?
-Den är nog inte från den tiden. -Det gör inget.
-Det är samma sal. -Sätt dig.
-Längst bak. -Ja, pappa hade aldrig suttit längst fram.
Han berättade om skolan och hur han tittade ut genom fönstret och dagdrömde.
Kolla, pappa. Jag sitter i din stol och ser ut över din hemstad genom fönstret.
Häftigt!
"När boken Tatueraren i Auschwitz kom
slog det mig att Lali var född 1916.
Min pappa var också född 1916."
"Vi hoppas att du känner igen din pappa, Lali."
Det är nån av de två.
Förmodligen han där. Ja, det är han.
Han där, som ser så snofsig ut.
Gary, behåll det som ett minne av din far.
Är det säkert?
"Behåll det som ett minne."
-Behåll det som ett minne. -Tack så mycket.
Jag har aldrig sett ett foto av min pappa före kriget.
Aldrig. Tack.
-Tack så mycket. -Det var så lite.
Det här har varit en fantastisk dag.
Jag har hittat nånting som jag tror att du kommer att uppskatta.
Jag kan bekräfta att vi har hittat huset
där din pappa bodde 1930.
Det här är Miro.
MIROSLAV DUTKO LOKALHISTORIKER
Trevligt att träffas. Tänk att ni hittade det.
-Tack. -Bra gjort.
Husen är i så pass dåligt skick att de måste rivas.
I den här byggnaden hade de djuren.
-Stallet. -Ja.
Man kan tänka sig att de hade kaniner,
kanske även höns.
De hade en häst också.
Vi erbjöd hästskjuts,
två åt gången plus bagage
från tågstationen
till önskad destination.
-Hjälpte du till i familjeföretaget? -Nej, inte mycket.
Nu börjar närma vi oss din farfars hus
där din pappa bodde.
Här har vi trappan till ingången.
Här har alla i familjen garanterat gått.
Tur att de var korta.
Som du ser är det fallfärdigt
så det här är nog sista chansen innan allting rivs.
När jag gick in så hoppades jag att jag skulle känna
nånting andligt.
Jag letar efter stenar att lägga vid pappas grav
från hans hem.
Titta.
Det här räcker till båda gravarna.
Suveränt.
Varje gång man besöker nåns grav ska man lämna en sten
så att de vet att man har hälsat på.
Du nämnde ju levande historia.
Det här är historien om var de levde.
Det är helt otroligt.
Hej, Lali från Krompachy.
Jag måste gå.
Vänta!
Jag vet inte vad du heter.
Gita.
-Var är du född? -Vranov nad Topl'ou i Slovakien.
Det bodde ungefär 200 familjer i staden.
29 MIL TILL AUSCHWITZ
Alla kände alla.
-Menar du 200 judiska familjer? -Judiska familjer, ja.
Hur stor var din familj?
Sex syskon och så pappa och mamma.
Du ska få se din mammas födelseattest
som vi har hittat här i stadsarkivet.
Det är pirrigt.
-En sak i taget. -Ja.
Annars blir det för mycket.
Jag har aldrig sett det här fotot.
Visst är mamma snygg?
Titta vilket leende.
Det finns inget trauma i den bilden.
Det här är en genuint lycklig person full av livsglädje.
Vilken härlig bild. Älskade mamma.
Gary, i det här arkivet
finns födelseattester för alla barn som är födda i Vranov.
Den första och viktigaste.
-Mamma. -Din mamma.
Här står det att hon föddes i Vranov
den 11 mars 1925.
Här har vi dina mostrars födelseattester.
Rachel, Golda och Franny.
De kom aldrig hem.
Ja, okej.
De jävlarna.
GITAS FÖRÄLDRAR OCH TRE SYSTRAR
SKICKADES TILL ETT FÖRINTELSELÄGER I LUBLIN I POLEN.
Varför berättade inte din mamma om sina systrar?
Vad ska jag säga?
Hur innesluten och traumatiserad måste ändå mamma ha varit
som aldrig ens nämnde sina tre systrar?
Jag älskar min pappa högt,
men mamma var den jag stod närmast.
Och det här berör mig ännu lite djupare.
Hon bara förträngde det.
Det var nog därför hon var så nedstämd.
Hon hade förträngt det men hon bar på det innerst inne.
Det förklarar mardrömmarna hon hade.
1 700 JUDAR DEPORTERADES FRÅN VRANOV NAD TOPL'OU.
BARA 120 ÅTERVÄNDE EFTER KRIGET.
Det här var en samlingsplats för den judiska befolkningen
och den är kännetecknande för vad som hände runtom i Europa.
Jag beskriver det så här.
Här fanns en synagoga...
...och den försvann.
Här fanns ett rituellt bad,
ett så kallat Mikvah, och det försvann.
Det fanns en judisk befolkning och den försvann.
Det som finns kvar är en minnestavla.
Det är allt som finns kvar.
Det här är muren runt synagogan som mamma brukade besöka.
Några stenar från mammas synagoga
som inte finns kvar.
Vi läser utdrag ur mammas Shoah-intervjuer.
Ett storslaget projekt.
Videoinspelningar av varenda kvarvarande
Förintelseöverlevares vittnesmål.
Om det går för sig så vill jag läsa upp vad...
...min mamma mindes.
"Jag gick i skolan."
"Sen blev jag utkastad från skolan."
"Som alla unga människor...
...hade jag förhoppningar om att studera."
"Som 17-åring har man ännu inte bestämt sig för vad man vill bli."
"Vi visste att det var bistra tider."
De visste att nåt var i görningen, men de förstod inte hur illa det var.
Och sen fick hon frågan...
"Kunde din far fortsätta jobba?"
"Nej. De stängde bageriet. Det var då bekymren började."
"De stängde ner alltihop och några veckor senare fördes vi bort."
Och för henne, hela hennes tillvaro,
över en natt, borta.
Hennes barndom, borta.
Familjen...
...slets isär.
Borta.
Allting var...
...bara...
...borta.
1942 DEPORTERADE SLOVAKIEN SIN JUDISKA BEFOLKNING TILL NAZI-OCKUPERADE POLEN
SOM FÖRSTA TYSKALLIERADE STAT.
Slovakerna har alltid varit antisemitiska.
Alla man mötte visste att man var jude.
Innerst inne så kanske de avskydde dig.
Folk frågar sig om det som görs mot judarna är rättfärdigt.
Är det mänskligt? Är det inte stöld?
Men visst är det rättfärdigt att vilja göra sig av med
sin eviga fiende, juden?
Slovaker, kasta ut parasiterna.
PRESIDENTEN I SLOVAKIEN, JOZEF TISO, VAR EN HÄNGIVEN NAZISTKOLLABORATÖR.
31 MIL TILL AUSCHWITZ
PERMANENT UTSTÄLLNING FÖRINTELSEMUSEUM
HISTORIKERN MADELINE VADKERTY
FORSKAR OM DE SLOVAKISKA JUDARNAS UPPLEVELSER UNDER FÖRINTELSEN.
Det här brevet är skrivet av en sexårig pojke
som skrev till Jozef Tiso.
Jag har en sjuåring, så jag föreställer mig henne skriva ett sånt här brev...
Ja, det är häpnadsväckande. Han är den yngsta brevskrivaren som jag har stött på.
Han skriver: "Herr president, jag ber en bön för er varje kväll.
Mamma brukar säga att om jag är snäll kommer Jesus att ge mig en fin present
från herr president," vilket alltså var en amnesti.
UPPSKATTNINGSVIS 20 000 AMNESTIANSÖKNINGAR SKICKADES TILL PRESIDENT TISO.
DRYGT 95% AVSLOGS.
Jag skulle vilja prata om den här propagandatexten
som vi har bakom oss.
Det står: "Det är han, han känns igen på stjärnan!
Det är han som roffar åt sig av allt!
Det är han som förråder vårt land och dess vänner!"
Alla judar skulle bära Davidsstjärnan i enlighet med raslagarna.
I slovakisk press beskrevs det som
de striktaste raslagarna i hela Europa,
till och med striktare än nazisternas.
Judar portades från idrottsevenemang, parker, restauranger, biografer.
Man fick inte ens gå på marknader samtidigt som andra invånare.
Hur kan människor göra så mot varandra?
Det här är sånt som dina föräldrar säkert har upplevt.
De påstod att judarna var skyldiga
till alla problem i landet,
vilket är omöjligt eftersom de bara utgjorde 3,6 procent av befolkningen.
Det är häpnadsväckande.
De sa inte uttryckligen åt oss att åka utan de satte upp kallelser
om att de äldsta syskonen i alla familjer
skulle infinna sig på en viss plats samma kväll.
Annars skulle de ta föräldrarna.
Det var upp till mig att åka.
Så jag gick dit.
Jag blev 17 år i mars
och i april blev vi deporterade.
De slovakiska myndigheterna förde bort dina föräldrar.
Ja. Inte bara mina föräldrar utan alla judar.
De förde bort alla de hittade.
Slovakien betalade 500 Reichsmark för varje jude de deporterade.
-Visste du det? -Nej.
Och de fick betala för "transporten".
Jag känner mig väldigt illa till mods av att befinna mig i det här landet,
här och nu.
Ett land där mina föräldrar levde, där deras syskon levde.
Vetskapen om att myndigheterna betalade för att bli av med dem...
Samtidigt är det viktigt att påpeka att det var inte alla som hatade judar.
-Just det. -Men det fanns ett tryck från samhället...
...att inte beblanda sig med judar och att inte hjälpa dem på nåt sätt.
1942 DEPORTERADE SLOVAKIEN 58 000 JUDAR TILL AUSCHWITZ OCH ANDRA DÖDSLÄGER.
ENDAST 800 ÖVERLEVDE.
Hur svarade den judiska befolkningen på de här aktionerna?
De hade inget svar.
Det fanns inget de kunde göra.
Det fanns inget nån kunde göra.
Jag är privilegierad.
Alla som överlevde har turen att tacka för sitt liv
och det gäller även mig.
Stå i kö!
Kom igen, framåt!
Vart ska vi nånstans?
Polen.
Fortsätt framåt!
Man kan bli upplärd till mekaniker, reparera bilar, motorer.
BRATISLAVA 22 MIL TILL AUSCHWITZ
Det är lustigt att vara tillbaka.
Det var här vi filmade scenen där vi går ombord på tågvagnarna.
Det var väldigt speciellt.
Jag, Jonah, försökte föreställa mig hur det kändes för din pappa
när han steg ombord, det går nästan inte att föreställa sig.
Tagning!
Hur kändes det för dig när du steg ombord på tågvagnen?
De smällde igen dörren och alla blev knäpptysta.
Det var onekligen en väldigt stark upplevelse.
Ingen visste vad som skulle hända.
Ingen visste vart vi var på väg.
Han är ensam och utlämnad i det här gigantiska lägret
där mardrömmen utspelar sig.
Jag ser min pappa i dina ögon.
Jag såg min pappa i sättet som du tittade på Anna.
En blick full av kärlek.
Dina ögon...
Är de blåa?
Ibland.
Är det nåt problem?
Nej.
Jag ska fylla på bläck.
Hur jobbigt var det för dig
att spela min mamma
i ett koncentrationsläger?
Det var väldigt skrämmande.
Jag var skräckslagen till en början.
Det kändes som ett stort ansvar.
Jag kände din mammas närvaro från den tiden.
Det kan jag fortfarande känna ibland.
-Menar du det? -Ja.
Hur kändes det för dig att se den här berättelsen på tv?
Det var särskilt en sak som berörde mig.
Du sa: "Gud kan inte hjälpa oss."
Hon var en ultraortodox kvinna
där allting kretsade kring Gud.
Det var verkligen mamma.
Lali...
Var är Gud?
Gud kan inte hjälpa oss, Lali, men vi kan hjälpa Gud.
Vi kan visa Honom att kärleken fortfarande finns, till och med här.
Jag fick en sekulär uppfostran.
Jag tror att mamma distanserade sig en hel del,
kanske för att hon var besviken på Gud.
På grund av kriget.
-Hur känns det att åka dit? Är du redo? -Nej.
Inte det minsta redo.
Helt plötsligt känns det som... Jag darrar.
-Inte av kylan, utan av tanken på... -Ja.
Att besöka Birkenau har fått en annan betydelse
jämfört med innan,
för jag vet så mycket mer nu.
Om mina föräldrar av nån anledning inte har fått frid
så får de kanske det nu.
Ska vi kliva ombord här?
VÅREN 1942 BLEV SLOVAKISKA JUDINNOR BLAND DE FÖRSTA ATT DEPORTERAS TILL DÖDSLÄGREN.
Mamma beskriver när hon kom fram...
...till Auschwitz.
"Genom öppningen i vagnen såg vi människor i randiga kläder som jobbade på fälten.
Vi pratade sinsemellan.
'De måste vara brottslingar.
Så blir det inte för oss.'
Men när vi var framme
blev det en väldigt stor chock.
Vi möttes av SS-vakter som skrek åt oss:
'Ni kommer aldrig härifrån.
Ni kommer att dö.'"
GITA ANLÄNDE I APRIL 1942.
Halt!
Kvinnor hitåt, män ditåt. Tack. Raska på.
Nu vill jag veta.
Jag vill sätta mig in i hur det var så långt det är möjligt.
Gå i deras fotspår.
Fyra gånger har jag vänt vid grinden.
Jag vill inte att det blir en femte gång.
Den här gången ska jag gå in.
POLEN
Jag trodde faktiskt inte att det skulle kännas så här.
Jag vill se vad som skedde där.
Jag vill komma mamma och pappa nära där inne.
Jag är redo.
AUSCHWITZ VAR I DRIFT FRÅN 1940 TILL 1945.
DET VAR DET STÖRSTA OCH DÖDLIGASTE AV NAZISTERNAS FÖRINTELSELÄGER.
HÄR MÖRDADES EN MILJON JUDAR OCH 100 000 POLACKER, ROMER, SINTI, SOVJETER MED FLERA
Jag kan inte sluta darra.
-Okej. -Kom, ingen fara. Räck mig din hand.
Det är lugnt.
-Hej, Pawel. -Hej, Gary.
-Trevligt att träffas. -Angenämt att ha dig här.
PAWEL SAWICKI GUIDE
Jag vet att det här är jobbigt för dig, men tack så mycket för att du kommer hit.
-Då sätter vi igång, följ med mig. -Knäna slutar inte darra.
-Okej. -Okej.
1942 blir Auschwitz ett förintelseläger.
Framför oss syns den välkända ingången
med budskapet "Arbeit macht frei". "Arbete ger frihet".
Vi fördes till Auschwitz.
Jag tittade upp och det stod "Arbeit macht frei" på tyska.
Och när vi kom in började helvetet.
Jag är inte redo än. Förlåt.
Benen slutar inte darra.
Okej.
Nej.
Då går vi.
När vi kom ut och såg SS-vakterna
och vi såg hundarna och brutaliteten,
så förstod vi vad som stundade.
De flesta av byggnaderna var sovsalar åt fångarna.
En sån byggnad kunde husera över 1 000 personer.
-Har ni nån aning om var min mamma bodde? -Nej.
Det finns ingen dokumentation om din mamma.
Innan lägret tömdes beordrade SS
fångarna att bränna dokumentationen.
Vi tror att så mycket som 95% av dokumentationen kan ha förstörts.
Här borta
finns högar med barnskor.
Några av dem är för barn under ett år.
Jag försöker föreställa mig Avivas fötter.
Omskakande.
ÖVER 100 000 AV OFFRENS SKOR FINNS KVAR.
3 800 RESVÄSKOR FINNS BEVARADE PÅ MUSÉET.
Vi måste komma ihåg att vartenda föremål representerar en människa.
-Ja. -En berättelse, ett namn, en människa.
Nu blir det väldigt personligt. Den här är märkt med pappas namn, Ludwig.
Omfattningen är bara...
-Fick du ett nummer? -Ja.
32407.
AUSCHWITZ VAR DET ENDA KONCENTRATIONSLÄGRET
DÄR FÅNGNUMREN TATUERADES IN.
När folk tänker på Auschwitz-överlevare...
-Man tänker på tatueringarna. -Tatueringarna är kännetecknande.
Barn till överlevare kommer ihåg tatueringarna.
Vissa förstod inte innebörden eftersom föräldrarna inte ville berätta.
Inom SS-byråkratin visste de inte vem...
-Vem som var vem. -Sen kom de fram till...
...att det skulle vara praktiskt om fångnumren präntades in.
Så de behövde tatuerare och en av dem var din pappa.
På skaftet satt det två nålar.
En var längre och en var lite kortare.
Det var så vi gjorde numren.
En dag kom mamma hem med ett bandage på armen.
Hon hade tagit bort sitt fångnummer för hon orkade inte med att se det längre.
I BLOCK 11 I AUSCHWITZ I LÅG FÄNGELSET.
BLAND FÅNGARNA KALLADES DET 'DÖDSBLOCKET'.
SS-vakterna tog dit folk.
En dag fördes jag till bunker nummer 11.
De tog med mig in
och man blev torterad. Man blev slagen.
Vi vet inte den exakta anledningen till varför han greps.
Det var förmodligen hit han fördes.
Vi börjar med ståcellerna,
en synnerligen grym tortyrmetod.
Upp till fyra fångar som tvingades stå i en kvadratmeterstor cell hela nätterna.
Så här såg ståcellerna ut.
De var igenmurade, fångarna fick krypa in.
De fick stå hela nätterna.
Det där är enda luftintaget.
Ett litet hål som gick att täcka för från utsidan.
Det här är ett exempel på de tortyrmetoder som användes här.
De hade olika beteckningar: Ståceller,
hungerceller,
kvävningsavrättning.
Det här är arkebuseringsgården
vid fängelsebyggnaden.
De sköts i nacken.
Här finns en minnesplats, som du ser.
Här vajar alltid en flagga med det randiga mönstret.
-Fångdräkten. -Ränderna symboliserar fångarna.
De öste sand och sågspån över blodet.
Blodet trängde flera meter ner i marken.
KREMATORIUM I VAR DEN FÖRSTA GASKAMMAREN I AUSCHWITZ OCH DEN VAR I BRUK I TRE ÅR.
Gasningen skedde för sig och kremeringen skedde för sig.
Kremeringen gick inte tillräckligt fort.
Det gick ett transportband från gaskammaren
som ledde till krematoriet.
Transportbandet löpte oavbrutet, dygnet runt,
lastat med döda nakna kroppar.
I APRIL 1942 FLYTTADES LALI TILL AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
TRE MÅNADER SENARE FLYTTADES GITA TILL KVINNOLÄGRET I AUSCHWITZ II-BIRKENAU.
I juli kom vi till Birkenau.
Det var då det blev riktigt hemskt, dödandet och försvinnandena.
Nu är vi framme, där är byggnaden.
Där är järnvägen.
Hjärtat rusar.
-Det här området som vi ser... -Det är så stort.
...utgör kanske inte exakt hela, men huvuddelen av Birkenau-lägret.
Finns det mer?
Det finns områden i skogen som inte riktigt syns härifrån.
Men det som vi ser härifrån är ett 200 hektar stort område.
SS flyttade massmördandet i Auschwitz I, tre kilometer härifrån, till Birkenau.
Då inleddes det industriella massmördandet av människor.
Ungefär en miljon judar mördades i Auschwitz.
I Birkenau fanns sex gaskammare och fyra krematorier.
Som stod och väntade på mina släktingar.
Högkvarteret var Auschwitz.
Dödsfabrikerna fanns i Birkenau.
Hela världen känner till Auschwitz,
men värst av allt var Birkenau.
Här har vi en godsvagn från den tiden.
De allra flesta judar deporterades i godsvagnar.
En del säger boskapsvagnar, men boskapsvagnar var välventilerade.
Många beskriver hur de inte fick luft.
-Vagnarna var överfulla med 80 personer. -Herregud.
-Så det där var allt? -Ja, ett luftintag på vardera sida.
Många överlevare vittnar om att en plats nära öppningen var...
-Livsviktigt. -Så att man fick luft.
Det var här som utgallringarna skedde när fångtransporterna anlände.
Icke-judar slapp gallringen.
Uppskattningsvis 75% av judarna mördades omedelbart.
Inte alla släpptes in i lägret.
Bara de starkaste släpptes in.
Övriga skickades raka vägen till gaskamrarna.
Det räckte med en vårta på handen så fick man gå till vänster.
De flesta flickor från min stad fördes bort
för ingenting, ingenting.
De hade ingen aning om att de aldrig skulle ses mer.
Några av dem blev lägerfångar.
De togs till en plats där de blev tatuerade
och sen fördes de in i lägret.
Och sen fick de reda på
att de andra fördes till gaskamrarna.
Fångarna har inte... De lindar inte in det.
De säger den bistra sanningen.
Och det är många som bryter ihop.
I början var det folk som inte stod ut.
De sprang mot elstängslet.
Det var 3 000-4 000 volt.
De tog tag i vajern
och de dog direkt av elchocken.
Det hände varje dag.
Så var det i början i Birkenau.
Det är så enormt med rader av hus
och det är rad efter rad efter rad...
Omfattningen.
All logistik som krävdes för byggandet, mördandet och transporterna.
Jag finner inte ord, Stephen.
Hur jag än försöker. Jag är liksom...
Ja.
Pappa sa: "Jag ber om ursäkt
till de som jag inte kunde rädda."
Den enda gaskammaren han nånsin nämnde var den här.
Krematorium III.
KREMATORIUM III DIMENSIONERADES FÖR ATT MÖRDA 2 000 FÅNGAR ÅT GÅNGEN.
Här har tiotusentals människor passerat.
Jag vet att du ville be en bön här.
Tillkomme Hans rike, Fräls oss ifrån ondo
Välsigna oss med Messias snara ankomst
I ditt tidevarv och i dina dagar Och i ättlingarna av Israels tidevarv
Må dagen snart vara kommen Säg Amen
NAZISTERNA FÖRSÖKTE FÖRSTÖRA ALLA BEVIS PÅ KRIGSBROTT SOM HADE BEGÅTTS I LÄGRET.
370 000 HERRPLAGG PÅTRÄFFADES.
837 000 KVINNOPLAGG.
OCH DRYGT 7 TON MÄNNISKOHÅR.
-Var befinner vi oss nu? -Nu är vi i en av de mindre sektionerna.
Det här kallades för zigenarlägret. Hit fördes romer och sinti-fångar.
Din pappa bodde en tid i familjelägret, i en av träbarackerna som är här borta.
Det ovanliga med Lalis berättelse är att han sa sig ha bott själv.
Ja.
Men vi tror att han bodde med en större grupp i det här området.
Möjligen hade de en drägligare tillvaro.
-Det kan förklara känslan av isolering... -Men det går inte ihop.
Jag förstår om minnet sviktar på en 89 år gammal man,
men han kan omöjligen ha glömt
om han bodde i ett eget rum eller inte.
Jag minns fortfarande väldigt tydligt
hur mamma skällde på pappa när han beskrev sitt rum.
Hon skrek att det inte var nåt lyxhotell.
Möjligen fanns det så mycket plats
att alla fick separata sängplatser. Så kan det också ha varit.
-Eller så hade han ett eget rum. -Kanske. Det fanns kanske flera rum.
Den här sektorn av Birkenau har en tysk benämning:
Effektenlager.
Din mamma jobbade här och det sågs som en eftertraktad syssla.
Ja, det stämmer.
Det finns en annan intressant aspekt.
På andra sidan staketet kan man skymta en röd linje.
Det är resterna efter gaskammare fyra.
Så även de bevittnade massmördandet på nära håll.
Vi hörde skriken när de gick...
...till gasen.
De tog alla mina vänner.
När man blickar ut över allting, så förbluffas man av storleken.
27 JANUARI 1945 BEFRIADES AUSCHWITZ AV RÖDA ARMÉN.
UNGEFÄR 7 000 ÖVERLEVANDE PÅTRÄFFADES.
700 AV DEM VAR UNDER 18 ÅR.
Att gå i mina föräldrars fotspår är väldigt speciellt.
Jag hade nog inte känt en större närhet ens om jag hade kunnat prata med dem.
När jag tänker på alla mina släktingar som inte överlevde,
så känner jag mig hedrad att det föll sig så
att mamma och pappa var tursamma nog att överleva.
Jag kan åka hem till Melbourne och berätta för mina barn
med en förnyad insikt om deras familj.
Jag minns att mamma och pappa sa
att de ville så långt bort från Europa
som det bara gick.
Och det går inte att komma längre bort än Australien.
-Välkommen. -Trevligt att träffas.
Tack så mycket. Det här Mali, min yngsta dotter.
Ja.
Ska vi gå in?
ABRAM GOLDBERG FÖRINTELSEÖVERLEVARE
Sätt på lite musik så dansar jag tango.
Dansfantast.
-Vi dansar ofta här. -Fantastiskt.
Är vi hungriga? Ja? Bra. Det finns gott om mat. Varsågoda.
-Ska vi ta för oss? -Vi glömde pickles. Hur kan vi glömma det?
Sätt dig bredvid pappa.
Dina föräldrar pratade aldrig om Förintelsen?
De berättade en del.
Pappa berättade för oss...
HELEN ABRAMS DOTTER
-...redan när vi var små. -Jag kämpade för att överleva...
...men jag anser ändå att det var 99% tur.
I vilket ögonblick som helst kunde man bli skjuten, dödad,
ihjälslagen eller skickad till gaskammaren.
-Vi fick alltid svar på alla våra frågor. -Utmärkt.
När jag var 10 år frågade jag pappa: "Hatar du tyskarna?"
Han sa: "Använd aldrig det där ordet.
-Vad händer om man blir en sån som hatar?" -Man blir som de.
Jag lärde mig inte bara om hur man överlever,
utan om hur man överlever med sin mänsklighet och värdighet i behåll.
-Ett fint budskap. -Han är en fantastisk människa.
-Så det var en fantastisk resa för dig. -Suverän.
Nu berättar du för dina barn.
Jag vill inte att de ska känna samma tomhet som jag gjorde.
Det är gripande hur du för vidare berättelserna som du inte fick höra.
Det är så viktigt.
Så här efteråt, hur känns det...
-...att själv ha upplevt Auschwitz? -Som en lättnad.
Jag är en ny människa.
-På vilket sätt? -Jag är inte tom längre.
Jag vet inte hur jag ska uttrycka det,
men det känns som att jag har fått sinnesfrid, om du förstår.
-Ja. -Jag är lättad...
-...och tacksam för de insikter jag fått. -Ja.
Hur hanterade du den här tomheten under alla år?
Jag var medveten om den men jag viftade bort den.
Trauma är mindre ett mentalt tillstånd och snarare ett fysiskt tillstånd.
Du berättar om det här och säger att du känner sinnesfrid.
Många betraktar nog det som paradoxalt:
"Du reser till Auschwitz och efteråt känner du sinnesfrid."
Hur kan du...?
Jag vet inte varför, men det är så jag känner.
-Det är väldigt äkta. -Ja.
Det kommer att betyda mycket för relationen till mina barn,
som förälder och som vän.
Jag tror att jag kommer att tycka bättre om mig själv med, på grund av det.
Det är en stor ära att få träffa dig.
Tack, det värmer verkligen.
-Förlåt. -Nej, det känns bra. Ingenting negativt.
IDAG SKA GARYS DÖTTRAR FÖLJA MED TILL FARFARS OCH FARMORS GRAV
FÖR ALLRA FÖRSTA GÅNGEN.
Är gravarna i alfabetsordning?
Nej, det beror på vilken gravplats man köper.
Så ja, här har vi mamma och pappa.
Jag saknar er så mycket.
Barnbarnen är med för första gången.
Det här är Mali och här är Aviva.
Jag har med mig stenar från båda era hemstäder.
Vi lämnar dem så vet de att vi har hälsat på.
Titta, pappa. Från utanför din ytterdörr.
En liten bit av ditt föräldrahem.
Jag önskar att ni hade fått träffa dem. Min pappa hade varit så förtjust i er två.
Ni hade fått vara med mamma i köket och sjungit sånger och bakat.
Hon hade varit överlycklig.
-Hur är det, gumman? Är det bra? -Ja.
Hur hittade du Gita efter befrielsen?
Jag kunde inte ta tåget på grund av bombningarna.
Tåget kunde inte åka över broarna, så jag köpte en häst.
Du vet...
Så jag tog min häst och färdades tiotals mil
för att hitta henne.
En dag kom det en häst
med en tvåhjulig vagn.
Jag tittade upp och där satt min man.
Lali!
Han letade och han hittade mig
och vi är lyckliga tillsammans.
-Vet ni vem det är? -Det är din pappa.
-Vem är det? -Din mamma.
-Vem är det? -Du.
Det här är från deras guldbröllop. Jag ordnade en jättestor fest åt dem.
Er pappa är en riktig snygging, va?
-Nej, han är snyggare. -Jaså?
Tack.
Det är lugnt. Jag älskar dig ändå.
Mina föräldrar återförenades
och de gifte sig i Krompachy.
Här ser man hur förälskade de var.
Den här bilden är tagen i Tatrabergen
dit mina föräldrar åkte på bröllopsresa.
Titta bara. Det här är efter kriget, håret har vuxit ut,
de är så lyckliga och så kära.
Jag är resultatet av den mest fantastiska kärlekshistoria
på den mest fasansfulla plats som nånsin funnits.
Enbart det faktum att jag finns till är också en lycklig omständighet.
Den är fantastisk! Jag älskar den!
Jag har två underbara flickor.
De kommer att föra berättelsen vidare
och det gör mig så lycklig.
-Spring. -Spring iväg, få lite motion.
TILLÄGNAD LALI OCH GITA SOKOLOV OCH ALLA FÖRINTELSEÖVERLEVARE.
TILL MINNE AV DE 1,1 MILJON MÄNNISKOR SOM MÖRDADES I AUSCHWITZ 1940-1945.
Översättning: Erik Lindberg