Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Byli jsme absolventský ročník 2011 na Joplinské střední a čekala nás promoce.
V celé zemi řádí ničivá série tornád.
Jedno z nich zdevastovalo Tuscaloosu v Alabamě.
Ve světě, kde není nouze o přírodní katastrofy,
se podle všeho schyluje k apokalypse.
Spolužáci si mysleli, že nastane konec světa.
Druhá nejsmrtelnější série tornád v dějinách USA.
Přes 300 tornád.
Dali jsme si přezdívku Apokalyptický ročník.
Camping tvrdí, že podle náznaků v Bibli nastane konec světa 21. května.
Většině lidí to přišlo k smíchu.
„Kupte si noviny. Možná jsou vaše poslední.“
- „Poslední.“ - Mluví o tom všichni.
Domluvili jsme se, že se ten večer sejdeme.
- Tři minuty do startu. - Pět, čtyři, tři, dva, jedna.
KONEC
Žijeme!
Trochu děsivé pomyšlení, že jsme slavili přežití den předtím,
než přišlo to nejhorší.
To je tornádo!
Kam půjdeme? Je všude.
Panebože!
Dělejte! Dovnitř!
TORNÁDO: UPROSTŘED BOUŘE
Předpovědi konce světa se rozplynuly.
Apokalypsa 21. května nenastala.
22. KVĚTNA
Camping upřesnil, že soudný den…
Ten den začal dost drsně.
Ráno jsem měl nejhorší kocovinu v životě.
Měli jsme obří párty. Nazvali jsme ji „Párty přeživších“.
Měl nastat konec světa. Svět měl zaniknout.
Tak jsme si řekli, že se propijeme do dalšího dne.
Mac měl kocovinu.
Já měla chuť na mastnou pizzu, ale tu mi zakázal.
Bylo to čistě?
- Co? - Bylo to čistě?
- Úplně ne. - Aha.
Chodila jsem s Macem.
Spojila nás hudba.
Mac byl hrozně ujetý na počasí, což mi přišlo takové roztomilé.
Říkala jsem si: „Oukej.“
Janice přináší další informace o bouřkách. Dobré ráno.
V tuto chvíli se nic moc neděje, ale předpoklady tu jsou.
V tuto roční dobu bohužel dokonalé předpoklady pro vznik tornád.
Vyšel jsem ven.
Když jsem se podíval na nebe, všude bylo modro.
Jen ze západu přicházela jedna bouřka.
Byl vidět obří kumulonimbus.
Ale jeho vršek byl tak vysoko v atmosféře,
že ani nebylo vidět, kde končí.
Podle toho bylo jasné, že to bude silná bouřka.
Byl jsem v podstatě amatérský lovec bouřek.
Ulovil jsem jich už spoustu.
Ale takovou jsem ještě neviděl.
Byl jsem z toho v šoku.
Mac se díval na radar.
Ukázal na tu bouřku a řekl:
„Jestli z něčeho vznikne tornádo, tak z téhle supercely.“
Zeptal jsem se Kaylee a jejího bráchy: „Chcete se jet podívat?“
Nebylo co řešit. Byla to hotová věc.
„Jo, jedeme.“
22. května 2011 jsme s mámou letěli
ze San Diega v Kalifornii do Joplinu v Missouri.
Byl jsem jiný než ostatní děti.
Hodně děcek hrálo fotbal nebo koukalo na animáky.
Ale já chtěl jen sledovat kanál o počasí
nebo počasí sám hlásit.
Chad Crilley se hlásí od Velkého Medvědího jezera,
kde vydatně sněžilo.
Jižní Kalifornii dál sužuje nepříznivé počasí.
Cítíš se jako hvězda?
V devíti jsem se stal dětským reportérem a později náctiletým reportérem.
Dobré ráno. Jen se podívejte. Dnes ráno začínáme…
Asi jsem o počasí věděl víc, než si většina lidí myslela.
Obzvlášť mě zajímala tornáda.
- Musíš se dostat před něj. - Vím, co dělám.
Když jsem poprvé viděl film Twister, hrozně mě začalo zajímat,
co se musí stát, aby vzniklo něco tak silného, jako je tornádo.
Ale i to, jaké to musí být naživo.
Teploty dnes budou sahat ke 20 °C.
Jak říkám, moc pěkný den.
Počasí v San Diegu mě začínalo nudit.
Toužil jsem hlásit počasí odněkud, kde je počasí pestřejší.
Chtěl jsem jet na Středozápad do oblasti zvané Tornado Alley,
kde vzniká nejvíce tornád na světě
kvůli zdejším podmínkám.
Setkává se tu teplý a studený vzduch,
tvoří se silné vzdušné víry a z nich vznikají tornáda.
Mámě jsem nic neřekl
a poslal jsem e-mail meteorologům ze Středozápadu.
Jeden mi odepsal.
Dnes máme v celé oblasti pochmurný večer,
protože přes centrální Texas postupují bouřky.
Odepsal mi meteorolog Doug Heady ze stanice KOAM v Joplinu.
Po půlnoci to bude ošklivé.
Chad napsal, že chce přijet do Tornado Alley a sledovat mě při práci.
Dokonce mi poslal videa.
Po měsících plánování konečně vzniklo meteorologické středisko KPPRLA.
V garáži měl studio.
Meteorolog Chad Crilley se hlásí z…
Bylo vidět, že to Chad bere vážně, ale protože mu bylo 13,
musel jsem říct: „Chade, musím se zeptat tvojí mámy.“
Byla jsem zmatená. Říkala jsem si: „Co je to za chlapa? A kde je Joplin?“
Chad říkal, že chce letět sám,
tak říkám: „Ani náhodou. Poletím s tebou.“
Nejsilnější tornáda tu bývají v květnu.
Řekl jsem jim, že 22.–24. května nás čeká drsné počasí.
Tak si zarezervovali letenky.
Chad seděl u okýnka, podíval se na mě
a řekl: „Mami, to počasí se mi nějak nezdá.“
Začali jsme klesat do Joplinu a přišlo drncání.
Dámy a pánové, blíží se turbulence. Kapitán…
Chad říkal, že náš hotel má úkryt.
Běželo mi hlavou: „O čem to sakra mluvíš?
Úkryt? Kam to letíme?“
Tu neděli bylo krásně.
Přišel jsem z kostela, umyl si auto
a říkal jsem si, jak je venku hezky.
Joplin…
Joplin je zajímavé místo.
Joplin je snad nejvíc nábožensky založené místo Biblického pásu.
Na každém rohu je tu tolik kostelů jako třeba McDonaldů.
V roce 2011 jsem chodil do třeťáku na střední.
Seděl jsem s křesťanskými spolužáky.
Musel jsem nějak skrýt, že jsem gay.
Takhle teď vypadá Holly.
Sluší jí to, co?
Ne. Ta rtěnka? Jako fakt?
Měl jsem účes jako JC Chasez za dob kapely NSYNC. Frajer.
Miluju Ježíše a miluju Boha,
ale nevěděl jsem, jestli mě milují jeho lidé.
Ve škole mě šikanovali.
Holky psaly na papírky „teplouš“ a cvrnkaly je po mně.
Děcka byly hnusný.
Vždycky jsem si říkal: „Kdy mě odsud Bůh vysvobodí?“
Nesnášel jsem to tu.
Posloucháte zprávy v rádiu KZRG s Chadem Elliottem a Joshem Marshem.
Promoce Joplinské střední školy se koná odpoledne v areálu univerzity.
Pro absolventy je to velký den.
Měl jsem těsně před promocí.
Všechny nás čekala nová životní etapa,
takže jsem se těšil.
Na Joplinské střední byly různé skupinky.
Sebe bych zařadil do skupinky sportovců.
Na Joplinskou střední chodí přes 2 100 studentů.
Při takovém počtu je těžké uvěřit,
že se někdo může stát největším oblíbencem,
ale rozdíly v rámci kolektivu byly dost zřetelné.
Tohle je příběh o oblíbených žácích Joplinské střední.
Ahoj, já jsem Will Norton.
Will, můj dobrý kamarád, měl kanál na YouTube.
Willdabeast a pár čísel. Nevím, nesledoval jsem ho.
Nebyl jsem jeho fanda, ale jeho kámoš.
Jenže Will mě dal do jednoho videa.
Keegan, sportovec a sukničkář.
No… Já nevím.
Will ze mě udělal sukničkáře.
Tehdy mě tak ostatní asi vnímali a možná jsem jím byl.
Jsem na střední. Nemusím se usadit a být s jednou holkou.
Wide receiver, 185 cm,
90 kg, čtvrtý ročník, číslo 85,
Keegan Henry!
Byl jsem fotbalový kapitán a holky si mě rozhodně všímaly.
Fotbal jsem miloval.
Záři reflektorů.
Na dresu naše město. To je prostě bomba.
Na promoci se mi nechtělo. Přišlo mi to přehnané.
Ségra mi nadávala, že mám zmačkanou košili.
Tak říkám: „Nebudu ji žehlit. Hlavně už pojďme.“
Bouřky většinou přicházejí od západu,
tak jsme jeli do otevřenějších oblastí směrem ke Kansasu.
Z většiny bouřek nevznikne tornádo, ale za ideálních podmínek ano.
Čím silnější je bouřka, tím víc se začne vířit.
Tomu se říká mezocyklóna.
A v určitém bodě se zrodí tornádo.
Je to kouzelné.
Dechberoucí.
Největší počet tornád se vyskytuje
v rovinatých oblastech východně od Skalistých hor.
Když vyrůstáte v Tornado Alley, tornáda nejsou nic neobvyklého.
Tornádové sirény houkaly každý rok,
ale nikdo si z nich nic nedělal.
Tornádo obvykle smetlo jen pár krav na louce.
Kaylee a její brácha Eric se mnou pozorovali bouřky už několikrát.
V autě jsme poslouchali hudbu a jeli.
Mac je v mnoha ohledech můj pravý opak.
Fascinovalo mě, když jsem se ho zeptala: „Na co myslíš?“
A odpověď zněla ve vší upřímnosti: „Na nic“.
Tak si říkám: „Jak je to možný? Jak můžeš na nic nemyslet?“
Mně se pořád hlavou honil milion myšlenek,
ale zjistila jsem, jak je vypnout.
Heavy metal.
Je hrozně intenzivní
a dokáže zastavit to neustálé přemýšlení.
Zrovna jsem dodělala bakaláře z matematiky, výpočetní matematiky,
informační technologie a počítačové vědy.
Ale v mladším věku jsem měla problém najít si přátele.
Odjakživa mi asi chybělo sebevědomí.
Snažila jsem se obklopovat lidmi,
se kterými mi bylo příjemně a bezpečně.
S bráchou Ericem
jsme prostě dobří kámoši.
A Mac mě uklidňoval.
Když jsme byli poblíž Kansasu,
zastavili jsme u státní hranice
a pozorovali bouřku.
Byli jsme pár kilometrů od Joplinu.
Vytáhli jsme foťáky
a natáčeli jsme, co se semele.
Dá se říct, že jsem měl rád adrenalin. Vždycky jsem chtěl zažít nějaké vzrůšo.
Nevěděl jsem dost o tom, co dělám.
Bylo to ode mě trochu nezodpovědné.
Ale bylo to vzrušující.
Pokaždé to bylo dobrodružství.
Joplinská střední škola mívá tolik absolventů,
že se promoce nemůžou konat v jejích prostorech.
Promoce byla na Missouri Southern State University.
Kousek za městem.
Dámy a pánové, prosím o potlesk
pro absolventský ročník 2011 Joplinské střední školy.
Prosíme o vypnutí mobilních telefonů,
abychom si nerušeně vychutnali ceremoniál.
Nyní bych vám rád představil členy…
Psal jsem Willovi o lidech, co měli proslovy,
a o všem možném kromě promoce.
Děkuji, absolventský ročníku 2011.
„Pohněte. Kdy už budeme moct jít?“
Nudili jsme se k smrti.
Poslední dobou přemýšlím o budoucnosti
a o tom, co nás čeká.
Až doteď jsem dokázal předpovědět, kde budu za deset let.
Chodit do školy tady v Joplinu a čekat na velký okamžik.
Dnes ten velký okamžik nastal.
Děkuji.
102,9 FM. 1310 AM. Zprávy rádia KZRG.
Varování před tornády platí do 21:00.
Je hlášeno zvýšené riziko výskytu tornád a nebezpečných bouří.
To odpoledne jsem šel do práce.
Dělal jsem ve zmrzlinárně CherryBerry.
SPOUSTA PŘÍCHUTÍ TUNY POLEV
V práci byl frmol
a pamatuju si, jak jsem si říkal:
„Kdy jindy si dát zmrzlinu, než když hrozí tornádo?“
Tehdy lidi bouřky neřešili, dokud nevydali varování před tornádem.
Ale kdykoliv bylo špatné počasí, myslel jsem, že přichází konec světa.
Vím, že to zní šíleně, ale tehdy jste to slyšeli odevšad.
Bylo to ve filmech, třeba v 2012.
Nastalo vytržení. Ctnostní odešli do nebe…
I v Simpsonových si dělali srandu z vytržení.
V kostele nám říkali, že to přijde.
Já se nejvíc bál toho, že tady zůstanu.
Byla vydána spousta varování.
Tornáda jsou značena červeně, žlutá značí varování před silnými bouřemi.
Tou dobou bylo tak 16:20.
Slyšel jsem skřípání.
Tehdy mi poprvé proběhlo hlavou:
„Ty jo, to varování před tornádem možná bude myšlené fakt vážně.“
ČERSTVÉ KOBLIHY
Když jsme přistáli a jeli do hotelu,
napsal jsem Dougovi, že jsme v pořádku přiletěli.
Ale k mému překvapení neodepsal.
To mi přišlo trochu zvláštní,
protože Doug vždycky odepisoval rychle.
Šli jsme na večeři do restaurace.
Když jsme vcházeli dovnitř, vítr foukal hrozně slabě
a vůbec nebylo slyšet cvrlikání ptáků.
Ve vzduchu bylo cítit, že se schyluje k něčemu velkému.
Sedli jsme si k večeři a v podniku bylo dost rušno.
Hrál se baseball.
Za stavu tři bally a nula striků odpaluje míček do pravého rohu.
Podívala jsem se na Chada a ten byl přilepený k mobilu.
Koukal jsem na radar.
Viděl jsem, že na jihozápad Missouri se žene supercela.
Měl jsem radost, že přijde špatné počasí,
protože přesně proto jsem na Středozápad přijel.
Bože, dívejte, jak se ženou ty mraky.
…vířící se dlouhý mrak, který pozorovali na cestě.
Máme hlášeno…
Vznikne tornádo?
Bude z toho tornádo?
Jo, vypadá to, že by mohlo.
Už je mnohem níž.
A točí se.
Klesá.
Kluci…
- Klube se tornádo. - Snaží se.
Nic takového…
jsem nikdy neviděla.
Pár bouřek už jsme pozorovali, ale teď bylo něco jinak.
Máme třetí čerstvou zprávu o bouřkovém mraku.
Mohl by se začít vířit…
Kluci.
Tlak kolísá…
Tuhla mi krev v žilách. Vstávaly mi chlupy po těle.
Něco bylo špatně.
Tak se kluků ptám:
„Pojedeme už?“
Pojedeme už?
Pojedeme?
Okraj bouřky byl úplně černý. Všechno nasvědčovalo tomu,
že to bude pěkně silná bouřka.
Jsme severovýchodě od místa, kde vznikne tornádo. Počkej…
Pak se ozvalo rádio.
Poslouchejte.
Meteorologové varují před tornádem.
Podle radaru na Joplin od severu míří tornádo…
Jsme od toho severovýchodně. Musíme jet.
Na radaru je to tornádo.
Jedeme.
- Tamhle. - Panebože, tam.
Jen kousek odsud.
Připoutala jsem se a položila mobil na palubní desku, aby natáčel oblohu.
Kam mám jet?
Hlášeny kroupy jako golfové míčky.
Ty vole.
Napadlo mě, že když se dostaneme jižněji, mohli bychom pořád mít dobrý výhled
a vyhnout se kroupám.
Musíme se dostat do bezpečí.
Jo.
Vítr teď nasává další vzduch do bouřky.
Zpomal. Bude tu přejezd přes koleje.
Buď to tornádo vznikne tam, kilometr daleko, nebo nad náma.
Hrozilo, že se zformuje tornádo.
Zastav na tomhle kopci.
Koukněte na to. Tamto všechno.
Jo.
Vystup.
Já zůstanu v autě, ať můžeme rychle vypadnout.
Začaly hlasitě houkat sirény.
Sirény, které jsem v životě neslyšela.
Sirény znamenaly, že bylo vydáno varování před tornádem.
Řekl: „Hned jsem tu. Jdu se podívat ven.“
Obrátila jsem se k hostům vedle a zeptala se:
„Právě jsme přiletěli ze San Diega. Máme se těch sirén obávat?“
Ujistili mě, že houkají každou chvíli. Ať si prý nedělám starosti.
Když jsem to slyšela od místních z Joplinu,
pokračovala jsem v jídle a doufala, že bude všechno v pořádku.
Hned jsem si všiml, jak temná byla obloha.
A taky měla nazelenalou barvu.
Dobrý večer.
Tornádové sirény dál houkají. Asi je v pozadí slyšíte.
To jsou ony.
Pokud se nacházíte v oblasti Joplinu, rozhodně je čas se ukrýt.
Je čas zalézt do úkrytu.
To, co jsem pak viděl, mě vyděsilo.
Najděte nejsilnější možné tornádo
a dejte ho na radarový snímek.
Když jsem viděl, jak obrovské tornádo se na nás řítí,
myslel jsem, že to nepřežijeme.
Chad přiběhl, popadl mě za ruku
a povídá: „Mami, musíme jít. Hned.“
A já na to: „Ne, to nic, prý to se stává často. Neboj, Chade.“
Byl jsem hrozně frustrovaný a chtěl jsem zařvat z plných plic:
„Jestli se neukryjeme, tak tady umřeme.“
Bylo mi 13, měl jsem vysoký hlas
a snažil jsem se mámě a těm dospělákům říct, co mají dělat.
Cardinals vedou šest…
Přerušujeme běžný program kvůli varování o počasí.
Dobrý večer. Hlásí se meteorolog Doug Heady…
Televize v restauraci se přepnuly na místní meteorologickou stanici.
Byl tam Doug Heady na stanici KOAM.
Toto je nyní potvrzené tornádo na zemi.
Když Doug řekl, že je tornádo na zemi,
utvrdil mě v tom, co jsem viděl,
a zároveň se to stalo skutečností.
Tehdy mi došlo, že je zle.
V tu chvíli jsme se zvedli a utíkali.
Musíte se ukrýt,
tornádo na zemi představuje velké nebezpečí.
Vysílal jsem a tornádo se vyvinulo hrozně rychle.
Z radaru jsem poznal, že je to obrovské, ničivé tornádo.
Postupovalo na východ, takže přímo na město.
Podíváme se na záběr z kamery.
Obloha vypadá zlověstně.
Ale při pohledu na záběr z kamery jsem nikde neviděl tornádo.
Otáčel jsem kamerou a snažil se ho najít.
Viděl jsem jen tmavě šedou, načernalou stěnu.
Díváme se na západ
a můžete vidět, že tohle v tom dešťovém pásu
by mohlo být ono.
Chvíli mi trvalo, než mi došlo: „Tohle je tornádo obalené deštěm.“
Je zahalené deštěm, takže neuvidíte, že se blíží.
Velmi silná tornáda jsou schopna stáhnout tolik vlhkosti,
že se obalí deštěm,
takže jsem věděl, že většina lidí nepozná,
že za tou černou stěnou se ukrývá obří tornádo.
Zastavili jsme na štěrkovém placu a natáčeli jsme to místo.
Z toho se fakt vyklube tornádo.
Tamhle. To je ono.
Hele, jak se to točí.
Ty kráso.
Panebože. Hele, jak letí ty mraky.
Začíná se stmívat.
Obloha se setměla, jako kdyby zhaslo slunce.
Nic takového jsem nezažila. Tmu ve dne.
Bylo to jako zatmění.
Obrovská bouře regulérně blokovala sluneční světlo.
Vidělas to?
Jo, pojeďme.
Macu, nasedni.
Nepanikař.
Nepanikař. To je to nejhorší.
Neuvidíme, co se děje.
Nedá se nic dělat.
Lovení bouře se změnilo v to,
že bouře lovila nás.
Vidíte to?
- Prostě jeď. - Žene se to na nás.
Toto můžete udělat, abyste ochránili sebe a rodinu.
Pokud jste v autě, okamžitě ho opusťte. Využijte bezpečnější úkryt.
Bylo mi 16 a s kámošema jsme projížděli autem.
S Evanem, Dylanem a jeho bráchou Dougem.
Evan pouštěl z rádia Tech N9ne.
Mělo to strašidelný nádech.
Mladší brácha říká: „Kámo, zajedem pro nějakej matroš.“
Chtěli jsme prostě posedět a mít pohodu.
Jeli jsme po vedlejších cestách. Po hlavních moc nejezdíme.
Vedlejší cesty známe jako svoje boty.
Na střední jsem byl takový vlk samotář.
Nakonec mě vyhodili ze školy, protože jsem dělal průsery.
Měl jsem na práci důležitější věci. Třeba jezdit na kole a hulit trávu.
BMX pro mě bylo vším.
Našetřil jsem si a postavil si kolo.
Možná to znáte, ale sehnat prachy jako puberťák není lehký.
Táta mi napsal: „Je tornádo. Dávej bacha.“
Odepsal jsem:
„Po tornádu nikde ani stopy. Zatím čau.“
A nevím, jestli jsem blbej,
ale viděl jsem Čaroděje ze země Oz a tornádo mi nepřišlo nebezpečný.
Za chvíli se během pár vteřin setmělo.
Pak nebe zčernalo tak…
že málem nebylo vidět na špičku nosu.
Jenom smrtící temnota.
Nic takovýho jsem v životě neviděl.
Bylo to…
šílený.
Zase houkají sirény.
Joplinem znovu zní tornádové sirény.
Tornádové sirény.
Musíme vocaď zmizet.
Mizíme vocaď. Panebože.
Hlídej za náma.
- Proboha. - Kristepane!
Bože.
Máme ho za zády.
Koukala jsem do svého miniaturního zrcátka.
A viděla jsem obrovské černočerné monstrum.
Bylo slyšet burácení. Jako by matka příroda měla hlad.
Bouře nyní postupuje na východ.
Na univerzitě severně od Joplinu
probíhá středoškolská promoce.
A právě tím směrem bouře míří.
Cheyenne Nooney.
Po promoci se koná velká párty.
Připravte se.
Rozlučková akce. Všichni se naposledy sejdou.
Amber Cantu.
Měl jsem být DJ, takže jsem se těšil,
a vzpomínám si, že Will taky.
William Norton.
Mám výhodu, že jsem na konci abecedy.
Andrew Keegan Tinney.
Když jsem se vrátil na místo, blížil se konec.
Pak jsme se ještě fotili s Willem a dalšími spolužáky.
Moje rodina už jela domů.
Vyjdeme z promoce a je tu tornádo.
Volal mi táta, že houkají sirény a ženou se bouřky,
tak ať prý mažu domů.
Z jeho hlasu bylo cítit, že to myslí vážně.
Táta je šéf místní záchranky.
Všechny nás učil, ať jsme vždycky připravení na cokoliv.
A tak jsem před koncem střední absolvoval záchranářský kurz.
Když se té bouřky obával táta, věděl jsem,
že musím sednout do auta a mazat domů.
Odjížděla dlouhá kolona aut.
Tak si říkám: „Kašlu na to, nebudu čekat.“
Vzal jsem to přes trávu a obrubník a spěchal jsem domů.
Panuje nebezpečné počasí.
Schovejte se prosím do protitornádových krytů a sklepů.
Déšť houstl.
Čím blíž jsme byli k domu, tím to bylo horší.
Máme potvrzené tornádo.
Vezměte si do úkrytu přikrývky,
rádio na baterie a svítilny,
i když se schováváte například doma v koupelně.
Panebože.
Vyškolení pozorovatelé hlásí multivírové tornádo na západě Joplinu.
Bouře míří na východ rychlostí 30 km/h. Velmi pomalu.
Mami!
Máme hlášeny škody.
- Mami! - Musíte se ukrýt.
Víme, kde se bouře nachází.
Dělal jsem za pokladnou a šéf mi povídá:
„Zajdeš ven posbírat ty stoly a židle, než je to odfoukne?“
Rychle jsem ten nábytek poschovával.
Nebe mělo divné barvy.
Ve vzduchu byl cítit takový klid,
což bylo hrozně divné.
Pak jsem se podíval doleva za zmrzlinárnu
a uviděl jsem přicházet ten kolos.
Nikdy nezapomenu na ten hluk. Byl to neskutečný kravál.
Takové strašidelné burácení.
Rychle jsem běžel dovnitř a začal jsem tam na ty dospěláky řvát.
Dirigovat je, ukazovat prstem, kam mají jít.
Jako bych ovládal loutky na provázku.
Křičel jsem: „Poslouchejte mě, nebo umřete.“
Jeden pár chtěl odejít, tak říkám: „Ne, zůstaňte tady.“
A oni: „Tornádo to tu srovná se zemí.
Nenechám svoji rodinu umřít ve zmrzlinárně.“
A pak zhasla světla.
Osvětlení zhaslo.
Máme hlášeny rozsáhlé výpadky proudu.
S tím teď musíme při přechodu tornáda počítat…
Kristepane, opatruj mě.
- Do hajzlu. - Bože můj.
- To je špatný. - Ježíši!
Světla auta byla to jediné, co nám svítilo na cestu.
Stromy se ohýbaly. Jako první mě napadli dinosauři.
Že skrz ty stromy prochází něco obřího.
Velké, vzrostlé stromy prostě lítaly přes ulici.
Jeden trefil auto a vezli jsme ho na střeše.
Čelní sklo bylo pryč a pršelo nám dovnitř.
Evan se zeptal: „Co mám dělat?“
Šlápl na to, protože si myslel, že to jde zezadu.
Takže jsme jeli dál do středu tornáda.
Tornádo bylo přímo před námi. Skoro se nás dotýkalo.
Kamera na věži schytávala zásahy.
Ta naše se nacházela v centru Joplinu.
Sledoval jsem ji z televizního studia deset kilometrů za městem.
Opakuji, že tornádo je nejspíš za tím deštěm.
V tuto chvíli je špatně vidět.
Doufal jsem, že rychle zeslábne.
Ale ono jen nabíralo na síle.
Od spojení se zemí až po šířku 1,5 km.
Dosáhlo maximální síly přímo v centru Joplinu.
Vidíme poletující trosky, takže vítr je opravdu silný.
Ukážu vám to na radaru.
Viděl jsem na radaru klubko trosek a věděl jsem,
že tornádo boří domy a strhává stromy.
Věděl jsem, že jsme v pěkným průseru.
Tornádo strhávalo elektrické vedení.
Dohánělo nás.
Ujížděli jsme před tornádem, abychom si zachránili život.
- Kam jedeme? - Nevím!
Míří to… Jeď tudy.
Ujedeme tomu.
Panebože.
Sešlápla jsem plyn až na podlahu.
Cloumal s námi vítr.
Poryvy sfoukávaly auto ze silnice.
Hlava mi v tu chvíli šrotovala na maximum.
Zvažovala jsem nejhorší scénář
a snažila se předejít nějakému neštěstí.
Moje naivní já si myslelo, že mám nad situací nějakou kontrolu.
Hele, jak tam fouká. Podívejte na ten déšť.
Prší tímhle směrem.
Déšť přestal padat rovně a začal uhýbat stranou.
Viděli jsme, jak začíná rotovat.
Mraky jdou na druhou stranu.
Panebože. Už se to tu úplně víří.
Vidím to a říkám si: „Bezva. Zvedne nás to do vzduchu.“
Kristepane. Dívejte.
Jsme v autě. Tohle je hodně špatný.
Kam jedeme? Ten déšť… Ten vítr je hrozný.
Kam jedeme? Je to všude kolem.
Jeď sakra…
Jeď k obchodu! Ten je nejblíž. Musíme se tam schovat.
Viděl jsem Kayleein mobil na palubovce.
Věděl jsem, že to bude důležitý záznam, a strčil jsem ho do kapsy.
Dělejte! Rychle dovnitř!
Dělejte!
Hej!
Dělejte! Rychle!
Rychle!
…hlášeno multivírové tornádo.
To bylo asi před deseti minutami, takže bouře…
…zatímco postupuje na východ.
Vtrhli jsme do tichého, klidného obchodu.
Lidi, venku to začíná vypadat špatně. Hodně, hodně špatně.
Možná se budeme muset schovat. Vážně.
Ze začátku nás lidi nebrali vážně.
Dá se tu někde schovat?
- Tady? - Prosím.
Musíme pryč od všeho toho skla.
Věděli jsme, co přijde.
Bylo to skutečné tornádo a bylo monstrózní.
A lidi si tam v klidu bloumali.
Máte nějakou zadní místnost?
Tohle je…
Chladicí místnost.
- Vlezeme dovnitř. - Do chlaďáku.
- Je to fakt zlý. - Do chlaďáku.
Chladicí místnost byla to nejvhodnější místo.
Poryvy větru otevřely dveře.
Eric je běžel zavřít.
Ericu, pojď sem, sakra.
Musíme do chlaďáku.
Tady. Pojďte sem.
Tudy!
- Držte se pohromadě. - Bože, to není dobrý.
Nakonec jsme se natěsnali do chlaďáku.
Věděl jsem, že je s náma zle.
Kaylee dřepěla, jak nízko to šlo.
Já jsem ji zezadu objal.
Erica jsem měla po pravé ruce a Maca za zády.
Chytla jsem se Erica a vytvořili jsme takové lidské závaží.
Bylo slyšet, jak o sebe cinkají lahve.
Celá budova se chvěla.
Začínalo mi to nahánět hrůzu.
Hodně velkou hrůzu.
Blížilo se to a burácení sílilo.
Vybavil jsem si všechny ty tornádové drily ze školy.
Dejte si hlavu mezi kolena. Dejte si ruce za hlavu.
Pamatuju, že jsem si říkal: „Musím ty lidi ochránit.“
Byla tam asi sedmičlenná rodina.
Řekl jsem jim, že se musí schovat na záchod.
Ten totiž neměl vnější stěny.
Ale pro mě už nezbylo místo.
Váhal jsem, kam se schovat.
Napadlo mě, že do skladu, ale ten měl dvě vnější stěny.
Tam jsme byli ještě víc na ráně.
Byli tam se mnou dva puberťáci.
Pod nohama mi začal praskat beton.
Lupe mi v uších.
Do prdele.
V uších jste cítili, jak se mění tlak.
Lidi, jde to na nás!
Panebože.
A pak přišel největší náraz.
Znělo to jako…
A ve vteřině bylo všechno pryč.
Stěna před námi praskla.
Viděl jsem smršť věcí, co mi letěla před očima.
Viděl jsem kolem proletět strom.
Viděl jsem proletět návěs z kamionu.
Z boku do budovy narazilo auto a opíralo se o zeď.
Viděla jsem ve zpomaleném pohybu, jak se celá ta budova rozpadá.
Létající věci, bortící se zdi,
utržený strop.
Podíval jsem se a zdi byly pryč.
Bylo vidět ven do uličky.
Viděl jsem jen větrnou zeď.
Au! To bolí!
Panebože!
Byla to neskutečná bolest. Jako by mi někdo otryskával záda pískem.
Oblohou lítalo všechno možné.
Pak jsem viděl bílý záblesk.
Tvárnice, ze kterých byla budova postavená,
mě trefila do hlavy.
Zasahovala nás smršť roztříštěného skla a sutě.
Znělo to takhle.
Jako když se šipka zapíchne do terče.
Kdy mě jeden z těch projektilů poraní?
Probodne mi krk? Nebo trefí bráchu nebo Maca?
Myslel jsem, že mě zabije ten hluk. Byl to hrozný kravál.
Úplně to burácelo.
Projížděli jsme tornádem a do auta nám lítaly trosky.
Trefovalo nás kamení.
Smršť skleněných střepů, co nás pořezaly.
Vysávalo to vzduch.
Říkám jim: „Zapněte si pásy!“
Jedeme dovnitř a je možný, že ven už se nedostaneme.
Báli jsme se, že přijdeme o život.
Jen jsme křičeli do vzduchu:
„Bože, jsi všemocný. Bože, dej mi světlo své.
Chraň nás svým světlem.“
Pořád to sílilo a sílilo.
A pak najednou
to přestalo.
Vzhlédla jsem
a viděla modré nebe.
Byli jsme v oku.
Nevěřila jsem vlastním očím.
„Panebože, vidím nebe.
A uprostřed jsem viděla víry.
Bylo to neskutečné.
Tornáda, která mají oko, jsou obří.
Monstrózní.
Když jsme uvízli v téhle chvíli klidu,
v tom malém tunelu,
zcela obklopeni chaosem…
To bylo poprvé v životě,
co jsem musela přijmout, že reálně nikdy nemám nic pod kontrolou.“
Nikam nechoďte! Všichni zůstaňte na zemi!
Zůstaňte na zemi!
Když jsme byli v oku a nastal klid, lidi si mysleli, že je konec,
ale my jsme věděli, že přijde druhá půlka.
Zůstaňte v úkrytu.
Vidíme tornádo na zemi z kamery na věži.
Nadále sledujeme jeho pohyb.
V tuto chvíli panuje nebezpečná situace.
Budeme pokračovat v monitorování bouře.
Naši stanici snad nezasáhne.
Ten strom spadl?
Jdeme dovnitř.
Všichni k zemi!
Je to tady.
Bože můj!
Pane na nebesích!
Vážení diváci, jestli nás slyšíte, jestli ještě…
- Dovysílali jsme. - Jo.
Dovysílali jsme!
Tohle je hodně nebezpečná situace.
Kamera na věži klekla.
Dostala zásah nebo do ní udeřil blesk.
Když přestala fungovat kamera, měl jsem strach.
Nemohli jsme lidem říct, co se děje.
Jsou lidi v bezpečí? Jsou schovaní?
Zoufale jsem se snažil zjistit, co se děje.
Cítil jsem, jak auto klouže po silnici a pak vzlítá.
Točilo se přes bok
a pak ho to prostě odhodilo.
Podíval jsem se na ostatní a loučil jsem se pohledem.
Jako bych věděl, že umřu.
Dylan mě popadl kolem těla
a držel mě.
Tornádo mě vyrvalo z jeho rukou
a vyletěl jsem z auta.
Lítal jsem v tornádu
schoulený do klubíčka a křičel jsem.
Gravitace tam neexistuje. Je to jen prázdný prostor.
Život mi proběhl před očima.
Zažil jsem toho tolik.
Všechno jsem si pamatoval a říkal jsem si: „Panebože.“
Přijal jsem svůj osud a…
A pak jsem uviděl světlo.
Jako puberťák jsem si myslel, že přišlo vytržení.
„Bůh si přišel pro své ovečky.“
„Jestli má nastat konec světa,
nechci tu zůstat a zažít, co se stane.“
V jednu chvíli jsem se pustil, aby si mě Bůh odnesl.
Cítil jsem, jak mě to zvedá ze země.
Cítila jsem, jak to bráchu zvedá do vzduchu.
Bráchu nedám za nic na světě.
Tak jsem pustila člověka vedle sebe, chytla ho kolem krku
a stáhla ho pod sebe.
Ale pak jsem mezi sebou a Macem ucítila vítr,
takže jsem věděla, že to odnáší i Maca.
Držel se mě, jak mohl, a vznášel se ve vzduchu.
Macu!
Nevěděl jsem, jak dlouho se udržím.
Byl hrozný pocit si uvědomit,
že to jeden z nás nepřežije.
V tu chvíli jsem byl plně smířený.
Asi jsem byl připravený.
Řekli jsme si „miluju tě“ a čekali jsme na smrt.
Jsem uprostřed tornáda!
- Slyší mě někdo? - Mluvte.
Jsem raněná!
Potvrzené tornádo na zemi. Postupuje na jihovýchod.
První prapor doporučuje odložit zásahy alespoň na 5–10 minut,
než se to přežene, aby mohli pátrat.
Panebože!
Žijeme!
My žijeme!
- Žijeme! - Žijeme!
Na zlomek vteřiny jsme si říkali: „Jo, žijeme!“
Ale radost nás rychle přešla.
Co budeme dělat?
Co budeme do hajzlu dělat?
Počkáme.
Utečeme! Teda ne!
Ne, zůstaňte na zemi!
Když jsme se rozhlídli,
všechno bylo pryč.
Bylo to jako konec světa.
Vyjdu ven a vidím město jak po explozi.
2,5 km na každou stranu nebylo nic.
Všechny domy zničené. Všechny stromy pryč.
Pamatuju si, jak jsem křičel.
Myslel jsem, že nastalo vytržení.
A protože jsem gay, Bůh si mě nevzal.
Věděl jsem, že musím najít své rodiče.
Ale nevěděl jsem, jestli jsou ještě naživu.
A pak…
jsem se musel psychicky připravit.
Pohotovost.
Budeme potřebovat všechny. Jsou tam mrtví a uvěznění.
Svolejte všechny.
2-70, stav?
Jižně od Main Street není nic. Totální zkáza.
Zmizely celé budovy, máme tu několik zraněných.
Rozumím. Zkusíme co nejdřív poslat pomoc.
Ukryli jsme se v kuchyni restaurace a čekali, až udeří tornádo.
Ale ta blížící se zkáza nepřišla.
Nechápal jsem, proč tornádo nezasáhlo restauraci.
Říkal jsem si, že jsem možná reagoval přehnaně.
Šli jsme s mámou do hotelu, který byl naproti.
Mobily nefungovaly, takže jsme se nemohli Dougovi dovolat.
Zapnul jsem rádio.
Joplin potkala ta nejhorší noční můra.
Poslouchali jsme, co všechno se dělo asi 500 metrů od nás.
Tornádo se prohnalo centrem Joplinu.
Vzniklo na státní hranici
a napáchalo ve městě pořádnou zkázu.
Viděli jsme, jak k hotelu přijíždí auto.
Ani se autu moc nepodobalo.
Vypadalo, jako by bylo z hororu nebo zažilo válku.
Vystoupil nějaký muž a zjevně nebyl v pořádku.
Krvácel a…
Bylo vidět, že je v šoku.
Řekl: „Joplin je pryč.“
Domy jsou pryč. Stromy jsou pryč.
Auta jsou pryč. Budovy jsou pryč.
V tu chvíli mi došlo, že je to horší, než si umím představit.
Joplin asi bude potřebovat rozsáhlou pomoc.
Přijel jsem k domu a táta stál v garáži s vysílačkou.
Lidi tu křičí a hulákají. Potřebujeme co nejrychleji pomoc.
Jsou tady stovky zraněných.
Táta mi řekl, ať se jdu převléct.
Běžím dovnitř, shodím čepici a talár,
za pár minut jsme všichni převlečení a připravení
a nasedáme do tátova služebního auta.
Jedeme tam, kde se Joplinem prohnala bouře.
Kaylee! Kde jsi?
Haló?
Kaylee, tady jsi.
Panebože, Kaylee.
To je průser.
Všude kolem nás lítaly blesky.
Tak blízko, že nám vstávaly vlasy.
Úplně šílené.
Nervy nadranc. Kam teď?
Kam teď? Kde je ten dům? Pomoc!
Bože, naše rodiny.
Trasa tornáda vedla přímo k mámině domu a domu Kayleeiných a Ericových rodičů.
Ježišmarja.
Vzpomněli jsme si, že jsme přijeli autem, a to by mělo stát před obchodem.
Sebrali jsme se a šli hledat auto.
Hej!
Ericu!
Ericu, Kaylee, pojďte sem!
Její auto tam pořád bylo, ale zničené.
Měla jsem kabelku a věci u sebe, takže jsem pořád měla klíčky.
Jeli jsme najít náš dům.
Měli jsme čtyři prázdné pneumatiky.
Jeli jsme přes telefonní sloupy,
stromy,
elektrické vedení,
přes všechno, co bylo potřeba, protože jsme jeli za svými rodinami.
Nevím, jak se tam dostaneme. Je to úplně neprůjezdné.
Na I-44 jsou minimálně dva převrácené kamiony.
Beru zpět. Je tu několik převrácených vozidel.
Probral jsem se a pořád jsem seděl v autě.
Zeptal jsem se: „Jsme tu všichni? Jsou všichni naživu?
Kluci, mluvte se mnou. Řekněte něco.“
A brácha říká: „Jo, žiju. Jsem v pořádku.“
A Evan: „Jo. Já taky.“
Ale Steven se neozval.
Musel jsem vystoupit a najít ho.
Křičel jsem: „Stevene, musím tě najít. Ozvi se.“
„Stevene!
Dej mi nějaký znamení. Ozvi se, kámo!“
Oči se mi otevíraly a zavíraly,
jako bych upadal do bezvědomí.
Viděl jsem Dougův, Evanův a Dylanův obličej, jak ke mně přiběhli.
Říkám si: „Proč oni sakra chodí, a já ne?“
Napadlo mě: „To není dobrý znamení.“
Snažil jsem se pohnout a ucítil jsem bolest.
Začal jsem křičet.
Bolelo to jako prase.
Bylo to šílený.
Byl roztrhaný na kusy.
Přísahám, že jsem viděl, jak mu buší srdce.
Chtěli jsme sehnat pomoc a postarat se, aby přežil.
Zahlídl jsem, jak se na kopci blíží světla.
Stojím před autem, řítí se na mně, nezpomaluje,
nic, prostě projede kolem.
Pak přes kopec přijel nějaký Chevrolet.
Z tohohle auta už byl vrak.
Okamžitě vystoupili.
Řekl jsem, že si zdřímnu, a Dylan mě fackoval.
Říkal jsem si: „Vzdávám to. Umřu tady.“
A pak jsem omdlel.
Pokusíme se třídit zraněné na křižovatce 20. ulice a Range Line.
Když jsme tam dorazili, vypadalo to jako ve válečné zóně.
Na silnici ležela těla,
budovy byly pryč,
auta byla převrácená.
Všude naprostá zkáza.
Zavolejte všem policistům, co nepracují, aby se hlásili do služby.
Můžete vybrat nějaké místo a začít třídit zraněné?
Mám záchranářský kurz, abych pomáhal lidem.
Šlo o to neztrácet čas a dělat, co je v našich silách.
Bylo mi 18, ale nebál jsem se.
Byl jsem tam s tátou.
Řekl mi: „Ty si vezmeš tuhle oblast a já tuhle a pak se poradíme.“
Kamkoliv jsem se podíval, viděl jsem další zraněné.
Pamatuju si, že za mnou někdo přišel v taláru z promoce.
Byla to holka a ptala se: „Keegane, kde je moje rodina?
Dodneška nevím, kdo to byl.
Věděl jsem, že mě zná. Znala mě jménem a měla na sobě talár.
Měla zakrvácený obličej. Nevím, kdo to byl.
Chodil jsem po venku celé hodiny.
Byl jsem v hrozném šoku.
Nebe mělo fakt zvláštní barvu.
Připadal jsem si jako v nadpozemském světě.
A pak jsem uviděl mámu. Byla naživu a já měl obrovskou radost.
Není to konec světa. Moji rodinu si neodnesl Bůh.
Jsou naživu.
Rodiče mi řekli, že náš dům je úplně zničený.
Pamatuju si, jak mě objala
a řekla:
„Když se to přihnalo, byla jsem v obchodě, kupovala jsem barvu na vlasy.“
Byla to hloupost, ale řekl jsem:
„Díky Bohu, že si barvíš vlasy, mami.
„Jsem rád, žes nebyla doma a že jsi v bezpečí.“
Jakmile jsme uhnuli z Main Street,
ztratili jsme se.
Tu čtvrť jsme znali jako svoje boty,
ale nevěděli jsme, kde jsme. Nebylo podle čeho se orientovat.
Bylo tam nějaké hřiště.
Pamatuju si, že tam Kaylee zapadla.
Přidala plyn a trochu jsme se zahrabali.
S Ericem říkáme: „To nic. Potlačíme tě.“
Vyskočili jsme z auta,
podívali se na sebe a přemýšleli:
„Kámo, co za hřiště je uprostřed Joplinu?
Hřiště? Kde to jsme? Proč je tu hřiště?“
Pak jsme se rozhlídli a došlo nám, že jsme na tréninkovém hřišti u školy.
U střední školy, kam jsme chodili. Stáli jsme před ní.
Nepoznali jsme,
že jsme u školy, kam jsme v dětství chodili.
To nám dost otevřelo oči.
Na Joplinskou střední chodí přes 2 100 studentů.
Poslední dobou přemýšlím o budoucnosti a čekám na velký okamžik.
Dnes ten velký okamžik nastal.
Máte nějaké zprávy o Joplinské střední na 20. ulici?
Joplinská střední škola byla nejspíše zničena.
Je to šílené. Dnes jsem měla promoci.
Tornádové sirény občas houkají, ale obvykle se nic nestane.
V to jsem věřila i tentokrát.
A zrovna když si řeknu, že se nic nestane…
Zkouška. Raz, dva, tři, čtyři, pět.
Kanál o počasí, Mike Bettes. Amando, tady Bettes. Slyšíš mě?
Joplin je v troskách.
Zemi zasáhlo velmi nepříznivé počasí
a nyní máme potvrzené tornádo v Joplinu v Missouri.
Toto jsou živé záběry z místa neštěstí.
Nic podobného jsem neviděl.
Až se mi tají dech. Panebože.
Je to otřesný pohled…
Dost se to podobá tomu, co jsme viděli před měsícem v…
Pardon.
…v Tuscaloose.
Proboha.
Mikeu, jsi v pořádku?
Jsem si jistá, že to musí být hrozný pohled.
Jo, je to…
Říkal jsem si: „Ty kráso.“
Reportéra z kanálu o počasí dojal pohled na tu zkázu.
To je fakt síla.
Je zvláštní to vidět u někoho, kdo není odsud.
Silné tornádo srovnalo kus města se zemí.
Skoro nic údajně nezůstalo stát.
Situace je vážná a semlelo se to velmi rychle,
takže je těžké tam dostat kamery, ale pracujeme na tom.
Dvacátého třetího ráno mi volali ze stanice Fox 5 v San Diegu.
Ptali se, jestli můžu udělat reportáž,
protože tou dobou v Joplinu ještě nebyl nikdo z celostátních televizí.
Pamatuju si, že jsem si říkal:
„No, když to zvládnou ostatní reportéři,
tak já taky.
Dobrý den, hlásí se meteorolog Chad Crilley
z obytné oblasti v centru Joplinu,
kudy se prohnalo obří tornádo.
Oblast utrpěla velké škody.
Dalších pár dní seděl se mnou ve studiu.
V podstatě si naostro vyzkoušel,
co přesně tady v Tornado Alley děláme.
Už tehdy jsem věděl, že jednoho dne bude z Chada hvězda.
Díky, Wolfe. Dobrý večer. Dnes začneme v Joplinu.
Rekordně silné tornádo o intenzitě F5 tu napáchalo 10 km dlouhou paseku.
Po tornádu znali Joplin všichni.
Joplin v Missouri zdevastovalo tornádo.
Vypadá to jako po apokalypse
a očekává se, že špatné počasí bude pokračovat do zítřka.
Sjížděli se sem reportéři z celého světa.
Některé domy to semlelo na prach.
Úřady vyhlásily stav nouze.
Pozornost médií byla velká. Všude byly kamery.
Pamatuju si, že jsem si připadal jako oběť.
„Jeho. Natočte ho.“
Vyslovíte své jméno?
Jsem Cecil Cornish.
C-E-C-I-L, C-O-R-N-I-S-H.
Kolik ti je?
- Sedmnáct. - Chodíš na střední?
Jo.
Když jsme vyhodili čepice do vzduchu, říkal jsem si: „Konečně.“
Netušil jsem, že budu promovat ve stejný den,
co Joplin zasáhne jedna z největších katastrof.
Bylo to těžké. Pořád nevím, jestli můj kámoš Will Norton…
Pohřešuje se. Pořád je to špatné. Jo, ale…
No, asi tak.
Signál byl jen místy.
Pamatuju si, že mi lidi psali: „Čau, jsi v pořádku? Kde jsi?“
A tehdy jsem zjistil, že je Will nezvěstný.
Čau lidi, včera jsem se vrátil z L. A. po víkendu plném zábavy.
Toto je osmnáctiletý Will Norton.
Jsem ve čtvrťáku na střední. Nikdo mi nevěří, přísahám.
Ukážu vám průkazku.
Hvězda na YouTube
s více než milionem a půl zhlédnutí videí.
Nemůžu usnout. Mám až moc dobrou náladu
a ani nevím proč.
V neděli zmizel poté, co tornádo zasáhlo jeho auto.
- Řeknete nám své jméno? - Tracey Presslor.
A mluvíme o…
Mém synovci Willu Nortonovi.
Vracel se domů z promoce, že ano?
Jo, houkaly sirény. Každý se jel schovat někam jinam.
On řídil, můj bratr seděl vedle něj.
Tornádo je smetlo a vyneslo je do vzduchu.
Můj bratr Willa popadl, držel ho
a Will hned začal odříkávat Bibli.
Citoval verše z Bible a tornádo ho vytáhlo ven střešním oknem,
když ho můj bratr držel.
Když jsem viděl to kolektivní úsilí,
choval jsem naději, že dřív nebo později Willa najdeme.
Den za dnem se ho lidé snažili najít.
Pořád doufáme, že tam někde je,
ale vzhledem k velikosti tornáda se obáváme,
že ho mohlo odnést mnohem výš a dál.
Prosím všechny lidi z Joplinu
i všechny směrem na Springfield v Nevadě,
aby prohledali svá pole a dívali se i na stromy.
Nehledá se jen můj synovec, ale spousta lidí.
Lidé zasažení tornádem v Joplinu
se nakazili vzácnou infekcí zvanou zygomykóza, která napadá tkáně.
Podle zdravotníků může za vážné onemocnění polétavý prach.
Osm lidí se nakazilo vzácným druhem mykózy
a tři z nich zemřeli.
Steven byl v kómatu.
Chytil mykózu, co požírá tkáně. Lidi na ni umírali.
Požíralo mu to kosti, kůži i svaly.
Ničilo ho to.
Infekci způsobuje houba, která se nachází v půdě a rozkládající se vegetaci.
Máme tu pohoří Ozarks, takže tornádo posbíralo všechno možné.
Je skoro nemožné, aby nezpůsobilo něco takového.
Tato mykóza je extrémně invazivní.
Černá odumřelá tkáň se musí odstranit.
Steven měl asi pětiprocentní šanci na přežití.
Bál jsem se, že přijdu o kámoše, který bojuje o život.
V kómatu se mi zdál nejbláznivější sen.
Nevěděl jsem, jestli mám useknutou hlavu
a ta je pořád někde naživu.
Necítil jsem totiž tělo.
Temná připomínka strašlivých sil, jaké se na Zemi ukrývají.
Připadalo mi, že čekám, až někam půjdu,
ale cítil jsem se jako v pekle.
„Nevím, co se děje, ale není to skutečný. Musím odsud vypadnout.“
Je to vzácné. Za posledních 30 let jsem žádný případ nezažil.
Naši se s doktorem bavili, jako bych tam vůbec nebyl.
Ale bylo super slyšet jejich hlasy.
Naši se rozvedli, když mi bylo devět.
Odstěhovali jsme se a tátu to zničilo.
Vrátil se ke svému starému životu, drogám, pak přišel o práci i dům.
Odešel jsem z domova, když mi bylo asi 12, a spal jsem na gaučích u kámošů.
Chtěl jsem život, jako mají normální rodiny.
Stabilní domov, večeře a další normální věci.
Měl jsem sen, kde doktor řekl:
„Nemůžeme na syna vynakládat další prostředky. Musíme boj vzdát.“
Přepadla mě panika, protože jsem nemohl mluvit.
Chtěl jsem říct: „Já chci žít.“
Probudil jsem se a venku svítilo slunce.
Poprvé jsem se nadechl venkovního vzduchu a tajil se mi dech.
Poznal jsem, že už nejsem v tom snu.
Probudit se z kómatu je, jako byste leželi 100 let v rakvi,
a Bůh vám dal druhou šanci žít.
Cítíte se křehce. Cítíte se…
jako novorozeně.
Hodně to bolí.
Táta s mámou přišli a brečeli.
A táta: „Já ti říkal, že to zvládne.“
A nikdy v životě jsem neviděl Evana brečet.
Když s Dylanem poprvé přišli,
rozbrečel se a já se ho snažil rozveselit.
Říkám mu: „Ty brečíš?“
A on: „Sežralo tě to, kámo.“
Ta mykóza převzala kontrolu nad mým tělem.
Kousek ze mě odřízli, nedorostlo to,
tak začali odřezávat všechno.
Žebra, kus plíce, kus jater.
Nemám pravou bradavku
a vzali mi kus srdce.
Ale jinak
mám dokonalou formu do plavek.
Víte?
Hodněkrát jsem si myslel, že o syna přijdu.
Je zázrak, že přežil.
Chci se vrátit domů a zabydlet se.
A vrátit se do běžného života.
Táta mi během pobytu v nemocnici celé čtyři měsíce hodně pomáhal.
Byl tam každý den.
Potřebujete jenom lásku.
K životu nepotřebujete nic kromě rodiny.
A já rodinu ignoroval, dokud nepřišlo to tornádo.
Zjistil jsem, jak moc je potřebuju, a tentokrát tam pro mě byli.
S tátou nás to sblížilo.
Je úžasné, jak silné to pouto je, když ho potřebujete.
Steven Weersing zažívá emotivní den.
Je známý jako chodící zázrak.
Noviny mi říkaly Zázračný chlapec.
Nechápal jsem, co zázrak znamená.
Nijak zázračně jsem si nepřipadal.
Tohle může přežít jen někdo jako já.
Nepřekvapuje mě to.
„Překvapení, sráči!“
Říkali nám, že reálný svět je drsný.
Netušil jsem, že 15 minut po promoci
nás absolventy ten reálný svět zasáhne.
Mě a moje spolužáky zasáhl pěkně zostra.
Pátrání po Willu Nortonovi je u konce.
Jeho tělo se našlo v jezírku
poblíž místa, kde tornádo převrátilo jeho auto.
Panebože. Jeden z letošních absolventů. Máme na něj spoustu vzpomínek.
Pro ty, kdo o tom neví, Will měl kanál na YouTube.
Má tam spoustu videí,
která ztělesňují Willův život a jeho chuť do života.
Will mi řekl,
že získal plné stipendium na filmovou školu v Kalifornii.
Byl jsem na něj hrozně pyšný.
Říkal, že chce být jako Steven Spielberg.
Nebyl jsem si s Willem blízký,
ale vyprávěním o jeho snech podnítil sny i ve mně.
Ukážu vám, kolik je tu lidí. Je to nářez.
Ve čtvrťáku pořádal obří halloweenskou párty.
Pro všechny to byl asi jeden z vrcholků čtvrťáku.
Měl praštěný smích.
Úplně ho slyším v hlavě.
Mějte se!
Všechno dělal s dobrými úmysly.
NA WILLOVU PAMÁTKU
Tornádo zasáhlo úplně všechny.
Buď ztratili někoho blízkého, kamaráda nebo dům.
Nikdo nezůstal bez úhony.
Moji rodiče přišli o dům, ale naše rodiny byly v pořádku.
Chci si zapálit cigáro tady, kde jsme se schovávali.
Tady jsme byli.
- Tady jsme se krčili na zemi. - Přesně tady.
Cítím vděk.
Vinu.
Proč jsme zrovna my přežili,
zatímco spousta dalších ne, hlavně dětí.
Měli jsme štěstí.
Tudy jsme vyběhli, seskočili a utíkali.
Do prdele.
Slyšel jsem o posttraumatické poruše a jejích vlivech.
Cítím, jak se z toho trochu třesu.
Vždycky když o tom mluvím.
Je to drsný.
V létě po tornádu celá komunita tvrdě pracovala
a snažila se vrátit do normálu.
STŘEDNÍ ŠKOLA
Koukal jsem na školu a říkal si,
že jsme byli poslední, kdo tam studoval.
Poslední, kdo z téhle školy odmaturoval.
Ty zdi a chodby,
všechny ty vzpomínky jsou navždy pryč.
Díky všemu, čím jste si prošli,
není nic, co nás může na hřišti zastavit.
když budeme držet při sobě.
- Souhlas? - Jo!
Joplinští Orli!
Místní se těšili na první domácí fotbalový zápas.
Joplinští Orli!
DOMOV ORLŮ JUNGEŮV STADION
Fotbalové hřiště tornádo vůbec nepoškodilo.
Když sem vcházím, vybavím si ten pocit hrdosti
a nacpané tribuny.
Nic takového jsem dřív nezažil.
Říkal jsem si: „Ty vogo!“
Mám chuť si obléct chrániče a jít hrát.
Přicházejí Orli z Joplinské střední školy!
Naše město potkalo pořádný neštěstí.
Orli, do toho!
Spousta lidí by se sebrala a odstěhovala se jinam.
Joplin stojí na komunitě horníků.
Lidi vzali motorové pily a poradili si.
To o Joplinu hodně vypovídá.
Joplinští Orli dávají touchdown!
Bylo úžasné, kolik pomoci se nám při obnově města dostalo.
Svůj čas a energii sem přijelo věnovat odhadem 300 000 dobrovolníků z celé země.
V okrese se podařilo vrátit studenty do školy,
aby nezmeškali ani den výuky.
- Joplinská střední znovu otevřela… - Vítejte.
…v místním nákupním centru.
Když přišel čtvrťák, byli jsme různí a měli jsme třídní skupinky,
ale drželi jsme spolu a to bylo na naší komunitě super.
Nejsilnější pouta v životě si utváříme, když se nám zdá, že je vše v troskách.
Obyvatelé Joplinu a absolventi 2012,
cesta byla náročná a den dlouhý,
ale pořád existuje zítřek, a tak jdeme dál.
Jdeme spolu.
Prezidenta obvykle na promoci nemáte.
Je to úlet. Byl jsem strašně rád.
Chovám hlubokou naději, že v nové životní kapitole
si v srdci vždy a všude ponesete ducha Joplinu
při čemkoliv, co budete dělat.
Můžete být připomínkou,
že po své cestě nemusíme kráčet sami.
Že se neočekává, že budeme čelit nepřízni osudu sami.
Blahopřeji. Bůh vám žehnej.
Bůh žehnej absolventům 2012.
Bůh žehnej Spojeným státům.
Cecil Cornish.
Nemůžu na tebe být pyšnější.
A chci si potřást rukou s co nejvíce lidmi.
Rád vás vidím. Jsem na vás hrdý.
Děkujeme.
Ráda vás vidím.
Když mi bylo 17, přál jsem si, aby si mě někdo vybral,
ale to nejsilnější je vybrat si sám sebe.
Teď když jsem starší, neskrývám, že jsem gay,
vedu neziskovou podpůrnou skupinu pro queer komunitu,
která se nejspíš někdy cítila jako já kdysi.
Vyrůstat v rodném městě pro mě byla hrůza.
Ale teď tu žiju
a Joplin miluju.
Strašně moc ho miluju.
Všechno, co jsem v životě dělal, všechno, čím jsem si prošel,
asi mělo svůj důvod.
Tati!
Být táta je ta nejlepší věc na světě.
Je to skvělý pocit,
protože jsem si myslel, že ho nikdy nepoznám.
„To je to, co mi chybělo. To jsem potřeboval.“
Chci dětem dopřát všechno, co jsem neměl,
a ještě víc.
Pro děti jsem hvězda.
Všechny je miluju.
Po tom tornádu
mi obrovsky narostlo sebevědomí.
Prostě: „Jen do mě.“
Díky nové kariérní roli cestuju na nová místa,
lítám letadlem, řídím ve velkých městech, poznávám nové lidi.
Nic z toho bych neudělala,
kdybych nezažila tornádo v Joplinu.
Jen do mě.
Už se ničeho nebojím.
Čau.
- Rád tě vidím, ségra. - Pěkný táborák.
- Dík. - Dobře ty.
Rád bych řekl, že Mac pomáhal, ale je pořád stejnej!
Díky tomu zážitku
s Kaylee a jejím bráchou
si budeme navždycky blízcí.
Zní to jako klišé, ale musíte si
vážit času, který s lidmi strávíte.
Protože některé lidi jsem po tom dni už nikdy neviděl.
S matkou přírodou není radno si zahrávat.
Klaním se jí.
Je děsivá.
To je bez debat.
VĚNOVÁNO 161 OBĚTEM ZE DNE 22. KVĚTNA 2011 A OBYVATELŮM MĚSTA JOPLIN.
ROSTOUCÍ GLOBÁLNÍ TEPLOTY ZPŮSOBUJÍ ČASTĚJŠÍ EXTRÉMNÍ VÝKYVY POČASÍ
A ZVYŠUJÍ RIZIKO KATASTROFICKÝCH DOPADŮ NA OBYVATELE.