Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A Joplini Gimnázium 2011-es végzősei voltunk,
és mindannyian az érettségire készültünk.
Tornádók sora dúl szerte az országban.
Az alabamai Tuscaloosát heves forgószél pusztította el.
Egy olyan világban, ahol a természeti katasztrófákból nincs hiány,
most minden jel az apokalipszist vetíti előre.
A legtöbb iskolatársam azt hitte, itt van a világvége.
Az USA történetének második leghalálosabb tornádósorozata.
Több mint 300 forgószél.
Szóval elneveztük magunkat az apokalipszis végzőseinek.
Camping szerint a Biblia matematikai utalásai május 21-re mutatnak.
Ezt a legtöbben nevetségesnek tartották.
„Vedd meg a lapot, ez lehet az utolsó tetted.”
- Ez lehet az utolsó tetted. - Mindenki erről beszél.
Gondoltunk, összegyűlünk azon az estén.
- Három perc az indulásig. - Öt, négy, három, kettő, egy.
VÉGE
Még mindig élünk!
Kicsit baljós arra gondolni, hogy 24 órával a lehető legrosszabb előtt
mindannyian az életet ünnepeltük.
Ez egy tornádó.
Hová menjünk? Körülvesz minket.
- Úristen! - Úristen!
Siess! Szállj be!
PUSZTÍTÓ VIHAR:
A JOPLINI TORNÁDÓ
A világvégére vonatkozó jóslatok jönnek és mennek.
Május 21-én az apokalipszis elmaradt.
MÁJUS 22.
Camping tisztázta,
hogy a spirituális értelemben vett ítéletnap…
Az a nap elég rázósan indult.
Életem egyik legrosszabb másnaposságával ébredtem.
Hatalmas partit csaptunk. „Staying alive” bulinak hívtuk.
Úgy volt, hogy vége lesz a világnak. Hogy mindennek annyi.
És gondoltuk, egyszerűen piálunk reggelig.
Mac másnapos volt.
Egy jó kis zsíros pizzát akartam, de ő hallani se akart róla.
Jó volt a hangolás?
- Nem egészen. - Oké.
Akkoriban Mackel jártam.
A zene hozott össze minket.
De Mac rá volt kattanva az időjárásra, amit nagyon cuki dolognak tartottam.
Gondoltam: „Hát jó.”
Az emeletről Janice Huff jelentkezik több viharinfóval. Jó reggelt!
Jelenleg nem sok minden történik. De a hozzávalók megvannak.
A tökéletes összetevők a tornádókhoz, sajnos, az évnek ebben az időszakában.
Kiléptem az ajtón.
És amikor felnéztem, minden irányban kék volt az ég.
Csak egy vihar volt, ami nyugat felől közeledett.
Egy hatalmas zivatarfelhő volt az égen.
De a teteje olyan magas volt, és olyan magasan volt a légkörben,
hogy nem lehetett látni a csúcsát.
Ez egyértelműen arra utalt, hogy ez egy durva zivatar lesz.
Azt hiszem, gyakorlatilag amatőr viharvadász voltam,
mert annyi vihart követtem már.
De ilyet még sosem láttam.
Eldobtam az agyam. Elképesztő volt.
Mac megnézte a radarképeket.
Emlékszem, hogy rámutatott, és azt mondta:
„Ha valamiből tornádó lesz, akkor az egy ilyen cella.”
Megkérdeztem Kayleet és az öccsét: „Hé, nem akarjátok ezt megnézni?”
Akkor ez már le volt zsírozva. Csak még kimondatlanul.
„Igen, csináljuk!”
2011. május 22-én anyámmal
a kaliforniai San Diegóból a Missouri állambeli Joplinba repültünk.
Határozottan más voltam, mint a többi gyerek.
Sok gyerek kint focizott, amerikai focizott vagy rajzfilmet nézett.
Én meg csak a Weather Channelt akartam nézni,
vagy időjárást jelenteni.
Chad Crilley élőben jelentkezik a kaliforniai Big Bearből,
ahol erős havazással kell szembenéznünk.
Dél-Kaliforniát továbbra is zord időjárás sújtja.
Szupersztárnak érzed magad?
Kilencévesen én lettem a kölyökbemondó. Aztán én lettem a tinibemondó.
Jó reggelt! Ezt nézzék meg! Ma reggel kezdésképp…
Valószínűleg többet tudtam az időjárásról mint a legtöbben gondolták volna.
Különösen a tornádók érdekeltek.
- Menj tovább, és kerülj elé! - Tudom, mit csinálok.
Amikor először láttam a Twistert,
felkorbácsolta a kíváncsiságomat,
hogy mi idézhet elő egy olyan heves jelenséget, mint egy nagy tornádó.
De az is érdekelt, hogy milyen lehet ezt személyesen átélni.
A hőmérséklet ma 18 fok fölé emelkedik.
Mint mondtam, szép napunk lesz.
Kezdett kicsit untatni a San Diegó-i időjárás.
Arról álmodtam, hogy onnan jelentsek időjárást, ahol van is.
A középnyugati Tornado Alley néven ismert területre akartam menni,
ahol a környezeti tényezők miatt
a világ bármely más helyénél gyakrabban fordulnak elő tornádók.
A meleg és a hideg levegő találkozik,
és hihetetlenül erős légforgásokat okoz, amelyek tornádót eredményeznek.
Anyának nem szóltam róla,
de e-mailt írtam egy pár középnyugati tévés meteorológusnak.
Egy helyről válaszoltak.
Nos, ez egy nagyon borús estének bizonyult a térségben,
mivel Texas középső részén zivatarokat tapasztalhattunk.
Egy Doug Heady nevű meteorológus válaszolt a joplini KOAM-től.
Éjfél után elég csúnya időnk lesz.
Chad szeretett volna eljönni a Tornado Alley-be szakmai gyakorlatra.
Még videókat is küldött.
Több hónapnyi tervezés után a KPPRLA Meteorológiai Központ…
Volt egy stúdiója a garázsában.
Chad Crilley meteorológus szól önökhöz…
Láttam, hogy Chad komolyan gondolja, de mivel 13 éves volt,
nyilván azt kellett mondanom: „Hé, Chad, beszélnem kell anyáddal.”
Kicsit összezavarodtam. „Oké, ki ez a fickó?
És hol van ez a Joplin?”
Chad azt mondta, egyedül akar menni.
Én pedig azt mondtam: „Az kizárt. Veled megyek.”
Múltbéli adatok alapján a május a nagy tornádók ideje,
úgyhogy május 22-ére, 23-ára és 24-ére ítéletidőt vártunk.
Lefoglalták a repülőjegyeiket.
Chad az ablaknál ült, rám nézett,
és azt mondta: „Anya, most nagyon furcsa az idő.”
Megkezdtük az ereszkedést Joplinba. Kezdett rázós lenni a dolog.
Hölgyeim és uraim, turbulens területen haladunk át. A kapitány…
Chad mondta, hogy a hotelben van menedékhely.
Amikor ezt mondta, azt mondtam: „Mi a fenéről beszélsz?
Menedékhely? Hová megyünk?”
Azon a vasárnapon gyönyörű idő volt.
Emlékszem, kijöttem a templomból, kocsit mostam,
és azt gondoltam: „De szép időnk van ma!”
Joplin…
Joplin érdekes hely.
Szinte a Bibliaöv csatja, nemcsak szimplán az öv.
Minden sarkon annyi templom van, mint McDonald's.
2011-ben általános felsőbe jártam.
A keresztény gyerekekkel lógtam.
Titkoltam, hogy meleg vagyok. Nézz rám!
Oké, szóval ez történt Holly arcával.
Hát nem néz ki jól?
Nem. Ez a rúzs, komolyan?
Olyan séróm volt, mint JC Chasez-nek az NSYNC-es korszakából. Gondolkozz!
Szeretem Jézust és Istent,
de nem tudtam, hogy az embereik szeretnek-e.
A suliban zaklattak.
A lányok ráírták egy cetlire, hogy „queer”, és hozzám vágták.
A srácok olyan gonoszak voltak!
Egyre csak arra gondoltam: „Mikor jön el értem Isten?”
Mert utáltam itt lenni.
Ez itt a KZRG Newswatch Chad Elliottal és Josh Marshsal.
A Joplini Gimnázium ballagási ünnepsége a Missouri Southern State Egyetemen lesz.
A végzősök számára ez nagy nap.
Az érettségire készültem.
Amikor mindenki szétszéled, és az élete következő szakaszába lép…
szóval izgatott voltam.
A Joplini Gimiben különböző klikkek voltak.
Úgy vélem, én az élsportoló kategóriába tartoztam.
A Joplini Gimnázium folyosóin több mint 2100 diák jár-kel.
Ennyi diák mellett nehéz elhinni,
hogy bárki a népszerűségi ranglétra csúcsára kerülhet,
de a társadalmi különbségek nem is lehetnének markánsabbak.
Ez a Joplini Gimnázium legnépszerűbb diákjainak sztorija.
Will Norton vagyok a JET-14-től.
És Willnek, aki jó haver volt, volt egy YouTube-csatornája.
Willdabeast, csomó követő… Nem tudom. Nem néztem meg.
Nem rajongó voltam, hanem a haverja, ugye?
De Will meghívott egy videójába.
Itt van Keegan, a nőcsábász focisztár.
Ó, hát ez… Nem is tudom.
Will nőcsábász focisztárt csinált belőlem, és azt hiszem,
mások is így láttak akkoriban, és talán így is volt.
Gimis vagyok. Nem kell egyvalaki mellett megállapodnom.
A szélső elkapó a 185 centis, 91 kilós végzős,
a 85-ös számú Keegan Henry!
A focicsapat kapitányaként a lányok biztos felfigyeltek rám.
Imádtam játszani.
A péntek esti fények,
büszkén képviselni a városodat… Ez azért nem rossz dolog.
Ki akartam hagyni a ballagási ünnepséget. Túlzásnak tartottam.
Az egyik húgom csesztetett, hogy gyűrött az ingem.
Azt mondtam: „Nem kell kivasalnom azt a szart. Csak induljunk!”
A viharok többnyire nyugat felől érkeznek,
ezért Kansas felé, a nyitottabb területek felé mentünk.
Sok zivatar nem okoz tornádót,
de ha tökéletesek a körülmények, akkor kitörnek.
Minél jobban felerősödik a zivatar, annál inkább forog a levegő.
Ezt nevezzük mezociklonnak.
Egy bizonyos ponton túl tornádót okoz.
Ez varázslatos dolog.
Lélegzetelállító.
A legtöbb tornádó a Sziklás-hegységtől keletre fekvő
síkvidéki területeken fordul elő.
A Tornado Alley-ben nőttem fel, a tornádó megszokott dolog volt.
Minden évben hallottuk a tornádószirénákat,
de senki nem agyalta túl az ügyet.
Általában csak pár tehenet kapkodott fel a mezőn.
Kaylee és az öccse, Eric többször is eljött velem viharnézőbe.
Csak zenét hallgattunk, és vezettünk.
Mac sok szempontból teljesen az ellentétem.
Elképedtem, amikor megkérdeztem tőle: „Mire gondolsz?”
Mire ő őszintén azt válaszolta, hogy „semmire”.
Mire én: „Azt meg hogy? Hogyhogy semmire nem gondolsz?”
Nekem mindig legalább tucatnyi gondolat zakatolt a fejemben,
de rájöttem, hogy kapcsolhatom ki.
A heavy metallal. Azt az arcodba kapod,
és azt hiszem, ez eltereli a gondolataidat.
Akkor szereztem meg az alapdiplomámat matematikából,
számítástechnikai matematikából, informatikából
és számítógépes információs tudományokból.
De fiatalabb koromban voltak nehézségeim a barátkozás terén.
Azt hiszem, mindig is kevés volt az önbizalmam.
Igyekeztem olyanok közt lenni,
akik mellett jól és biztonságban érzem magam.
Az öcsém, Eric és én…
Egyszerűen fogalmazva, ő a spanom.
Mac pedig megnyugtatott.
Amikor Kansas közelében jártunk,
megálltunk az államhatárnál egy benzinkútnál,
és néztük a vihart.
Pár kilométerre voltunk Joplintól.
És elővettük a kamerákat,
hogy felvegyünk mindent, ami csak történhet.
Azt hiszem, adrenalinfüggő voltam. Mindig hajtottam az izgalomra.
Nem tudtam, mit teszek, csak mentem és csináltam.
Ez kissé felelőtlen volt tőlem.
De szerintem izgalmas volt.
Minden túra igazi kaland volt.
Mivel a Joplini Gimnáziumban olyan sok végzős volt,
nem tudták őket a Joplini Gimnáziumban fogadni.
Így a Missouri Southern State Egyetemen tartották a ballagást,
a városon kívül.
Hölgyeim és uraim! Köszöntsék velem együtt
a Joplini Gimnázium 2011-es végzőseit!
Arra kérünk mindenkit, hogy kapcsolja ki a telefonját,
hogy mindenki egyformán élvezhesse a ceremóniát.
És most szeretném bemutatni tagjainkat…
Írogattam Willnek, tréfálkoztam a felszólalókon,
mindenről írtam, csak a ceremóniáról nem.
Köszönöm, 2011-es végzősök!
„Siessünk már! Mikor jutunk ki innen?” Mert szarrá untuk magunkat.
Mostanában sokat gondolkoztam a jövőről és az előttem álló dolgokról.
Egészen idáig meg tudtam saccolni, hol leszek tíz év múlva.
Suliba jártam itt, a missouri Joplinban,
és vártam, hogy valami nagy dolog történjen.
Ma van ez a nagy dolog.
Köszönöm.
Itt a 102,9 FM, 1310 AM, News Talk, KZRG.
Ma este kilencig tornádókészültség van érvényben.
A tornádók és veszélyes zivatarok kockázata megnövekedett.
Aznap délután melóban voltam. Egy fagyasztottjoghurt-boltban dolgoztam,
a CherryBerryben.
SZÁMTALAN ÍZ RENGETEG FELTÉT
A joghurtozó tele volt, és emlékszem, arra gondoltam:
„Mikor máskor ennél fagyasztott joghurtot? Tornádókészültség van.”
Akkoriban az embereket nem érdekelte a vihar,
hacsak nem tornádókészültség volt.
De én, amikor rossz idő volt, mindig azt hittem, hogy itt a világvége.
Tudom, őrültségnek hangzik, de akkoriban mindenütt ez volt.
A filmekben, például a 2012-ben.
Az elragadtatás. Az erényesek a mennybe mentek…
Még A Simpson családban is viccelődtek az elragadtatással.
A templomban azt tanultuk, hogy közeleg.
A legjobban az aggasztott, hogy Isten itthagy.
Sok készültségi zónát jelöltek ki.
A tornádókészültséget piros,
a heves zivatarokra vonatkozó készültséget sárga szín jelzi.
Ekkor úgy délután négy óra 20 volt.
És nyikorgást hallottam.
Ez volt az egyik első dolog, amiből azt gondoltam:
„Tornádókészültségről volt szó, lehet, hogy ez tényleg elég komoly dolog.”
FRISS FÁNK
Miután leszálltunk, és úton voltunk a szállodánkba,
írtam Dougnak, hogy biztonságban megérkeztünk.
De meglepetésemre nem válaszolt.
Ezt egy kicsit furcsálltam, mert Doug mindig nagyon gyorsan válaszolt.
NYITVA
Találtunk egy helyet, ahol vacsorázhattunk.
És ahogy besétáltunk, nagyon gyenge szél fújt,
és nem hallottunk madárcsicsergést.
Érződött a levegőben, hogy valami nagy dolog készülődik.
Leültünk vacsorázni, az étterem elég zsúfolt volt.
Épp egy baseballmeccs ment.
Három nulla állásnál lendít,
és beüti a labdát a külső pálya jobb sarkába.
Chadre néztem, akinek a telefonjára tapadt a tekintete.
A radarappot néztem.
Egy szupercellavihart láttam Missouri délnyugati részén.
Izgatott voltam. Tudtam, hogy rossz idő lesz,
és pont ezért jöttem a Középnyugatra.
Istenem, nézd, hogy mennek a felhők!
…egy hosszú, forgó felhőt látnak a County Roadon.
Ezt jelentették…
Ez most ereszkedik?
Úgy néz ki, hogy lejön?
Igen, mintha ereszkedne.
Lejjebb ereszkedik, haver.
És forog is.
Jön lefelé.
Srácok…
Le fog ereszkedni.
Ja, úgy néz ki.
Hát ez…
ilyet addig még sose láttam.
Csináltunk már ilyet párszor, és most valami megváltozott.
…Columbus környéke. Ez a harmadik friss jelentés egy hosszú felhőről.
Elkezdhet forogni itt…
Srácok!
Mindenképpen ingadozik…
Megfagyott bennem a vér. Mindenütt felállt rajtam a szőr.
Valami nem stimmelt.
Megkérdeztem a fiúkat…
„Nem megyünk?”
…Rivertonon kívül.
Nem megyünk?
A vihar széle totál fekete volt. Minden jel arra utalt,
hogy ez egy nagyon, nagyon durva zivatar.
Pont északkeletre vagyunk onnan, ahol ebből tornádó lesz. Várjatok…
Aztán meghallottam a rádiót.
Figyeljetek!
A meteorológusok tornádóriadót jelentettek.
Egy radar által jelzett tornádó közeledik Joplin északi vége felé…
Pont északkeletre vagyunk ettől az izétől. Mennünk kell!
Tornádót láttak a radaron.
Húzzunk!
- Ott is van. - Úristen, ott van!
Igen. Itt, a közelben.
Bekötöttem magam, és telefont a műszerfalra tettem,
hogy egyenesen felfelé nézzen.
Merre menjek?
Golflabdaméretű jégdarabok hullnak.
Azt a rohadt!
Gondoltam, ha délre hajtunk tőle,
akkor még mindig jól megfigyelhetjük.
Távol lennénk onnan, ahol a jégeső esik.
Valami biztonságos helyre kell mennünk, srácok.
Ja, az biztos.
Ez a szél most beszívódik. Beáramlik a kibaszott viharba.
Lassíts! Lesz itt egy rámpa ezen a sínen.
Vagy ott, másfél kilométerre lesz belőle tornádó, vagy itt.
Ebből most konkrétan tornádó lehet.
Állj meg itt ezen a kibaszott dombon, ja!
Azt nézd meg! Azt ott mind!
Aha!
Akkor kifelé!
A kocsiban maradok, hogy gyorsan tiplizhessünk.
Megszólalt ez a sok hangos sziréna.
Olyan szirénák, amiket életemben nem hallottam.
A szirénák jelezték, hogy tornádóriadót adtak ki oda,
ahol voltunk.
Ő azt mondta: „Mindjárt jövök. Kimegyek, megnézem.”
A mellettem lévő vendégekhez fordultam, és azt mondtam:
„Most jöttünk San Diegóból. Aggódnunk kellene a szirénák miatt?”
Ők megnyugtattak, hogy gyakran megszólalnak, ne aggódjak.
Mivel a helyi jopliniak ezt mondták,
gondoltam: „Oké, akkor tovább vacsorázom. Minden rendben lesz.”
Azonnal észrevettem, hogy milyen sötét az ég.
Volt egy erősen zöldes árnyalata is.
Jó estét mindenkinek!
Folyamatosan szólnak a tornádószirénák. Biztos hallják is őket a háttérben.
És tessék!
Ideje menedéket keresniük, ha Joplin körzetében vannak.
Mindenképp ideje menedéket keresniük.
Amit ezután láttam, megrémített.
Vegyük a lehető leghevesebb tornádót,
és tegyük fel egy radarképre!
A városba érkező tornádószörny láttán
azt hittem, meg fogunk halni.
Chad berohant, megragadta a karomat, és azt mondta: „Anya, mennünk kell. Most!”
Mire én: „Nem, minden oké. Ők itt azt mondják, gyakran van ilyen.
Ne aggódj, Chad!”
Olyan frusztrált voltam, legszívesebben felálltam volna,
és torkom szakadtából üvöltöttem volna:
„Meg fogunk halni, ha nem keresünk menedéket!”
Tizenhárom éves voltam, magas hangom volt,
és próbáltam utasítgatni anyát és ezeket a felnőtteket.
A Cardinals hat ponttal vezet…
Megszakítjuk rendes adásunkat, hogy időjárási riasztást közöljük önökkel.
Jó estét mindenkinek! Itt Doug Heady meteorológus…
Az étteremben a tévékészülékek a helyi időjárás-jelentésre kapcsoltak,
és a képernyőn Doug Heady volt a KOAM-től.
Ez már egy megerősített tornádó, ami földet ért.
Amikor Doug azt mondta, hogy földet ért,
az megerősítette, amit láttam,
de egyben valóssá is tette.
Akkor értettem meg, hogy baj van.
Akkor felálltunk és elrohantunk.
Menedéket kell keresniük,
mivel a helyzet veszélyes így, hogy a tornádó földet ért.
Adásban voltam, és a tornádó igen gyorsan fejlődött.
A radaron láttam, hogy ez egy hatalmas, pusztító erejű tornádó,
és kelet felé haladt, így egyenesen a város felé tartott.
Húzzuk fel a toronykamerát!
Nagyon vészjóslóan néz ki az ég.
De a toronykamerába nézve nem láttam tornádót.
Körbepásztáztam vele, próbáltam kitalálni, hogy hol van.
Csak ezt a nagyon sötét szürke, feketés falat láttam.
Nyugat felé nézünk,
és láthatják, hogy ez lehet az,
abban az esősávban.
Beletelt pár másodpercbe, mire rájöttem: „Ez egy esőbe burkolt tornádó.”
Eső veszi körül, úgyhogy nem fogjuk látni, hogy jön.
A nagyon erős tornádók képesek annyi nedvességet magukba csomagolni,
hogy esőbe burkolózzanak.
Tudtam, hogy a legtöbb néző nem tudja,
hogy egy tornádószörny van a fal mögött.
Megálltunk egy kavicsos leállóhelyen, és videóztunk, figyeltük azt a helyet.
Ebből komolyan egy kibaszott tornádó lesz.
Az… az a hely.
Nézd, hogy forog ott!
Öcsém!
Úristen! Nézd, hogy mozognak a felhők!
Sötétedik.
Az ég elsötétedett, mintha lekapcsolták volna a napot.
Tudod, semmihez sem hasonlított, amit addig láttam. Nappali sötétség.
Olyan volt, mint a napfogyatkozás.
Egy hatalmas vihar szó szerint kitakarta a napfényt.
Azt láttad?
Igen, menjünk!
Mac, szállj be!
Ne parázz!
Ne parázz! Az a legrosszabb, amit tehetsz.
Mindjárt szem elől tévesztjük az egészet.
Muszáj lesz.
Addig mi üldöztük a vihart,
aztán az üldözött minket.
- Látjátok, mi van ott? Felénk tart. - Menj már!
A következőket teheti saját, illetve családja biztonsága érdekében.
Ha kocsiban ül, azonnal szálljon ki! Menjen be egy szilárd óvóhelyre!
Tizenhat voltam,
és a barátaimmal, Evannel, Dylannel és a bátyjával, Douggal kocsikáztam.
Evan Tech N9ne-t nyomatott a rádióban.
Ijesztő volt a hangulat.
Az öcsém azt mondta: „Hé, menjünk, szerezzünk cuccost!”
Csak lógni akartunk. Úgy volt, minden király lesz.
Mellékutakon mentünk, mert a főutakon nem szerettünk nyomulni.
Úgy ismertük a mellékutakat, mint a tenyerünket.
A gimiben valószínűleg én voltam a magányos farkas.
De végül kirúgtak az iskolából, mert folyton balhéztam.
Voltak fontosabb dolgaim is, tudod, mint a bringázás és a füvezés.
A BMX-ezés volt az életem.
Egy csomó pénzt gyűjtöttem össze egyedül, és összeraktam a biciklit.
Nem tudom, próbáltál-e tinédzserként pénzt keresni. Nehéz.
Apám azt írta egy üzenetben: „Tornádó van. Vigyázz!”
Mire én:
„Sehol semmi jele tornádónak. Később találkozunk.”
És nem tudom, hülye vagyok-e, vagy sem,
de láttam az Óz, a nagy varázslót, és nem tűnt veszélyesnek.
Két perccel később minden elsötétült, másodperceken belül.
Aztán koromsötét lett az ég…
és az orrodig sem láttál.
Csak a sötét halál.
Olyan cuccnak tűnt, amilyet addig még nem láttam.
És…
totál kész volt.
Ismét tornádószirénák.
Joplinban ismét szólnak a tornádószirénák.
Szólnak a tornádószirénák.
Tényleg el kell húznunk innen a picsába!
Menjünk innen a picsába! Úristen!
Nézzetek hátra!
- Jézusom! - Úristen!
Úristen!
Kurvára itt van mögöttünk.
Belenéztem a kis visszapillantó tükrömbe.
És amit láttam, az egy sötét, hatalmas szörnyeteg volt.
Morajlás hallatszott, mintha az anyatermészet éhes lenne.
A vihar útja, ahogy továbbhalad kelet felé.
Az MSSU, Joplintól északra,
ahol épp most folyik a ballagási ünnepség,
nagyjából a vihar útjába esik.
Cheyenne Nooney.
A ballagási ünnepség után mindig nagy buli van.
Készüljetek!
Ez a búcsúbuli. Mindenki utoljára összejön.
Amber Cantu.
Én lettem volna a DJ, úgyhogy izgatott voltam,
és emlékszem, Will is be volt sózva.
William Norton.
Az a jó, hogy az ábécé végén vagyok.
Andrew Keegan Tinney.
Szóval mire visszaültem a helyemre, majdnem vége volt a dolognak.
Ott maradtam fotózni Will-lel és más osztálytársaimmal.
A családom elindult hazafelé.
Kijöttünk az ballagásról, erre tornádó van.
Apám felhívott, hogy mennek a szirénák, és vihar közeledik.
„Vonszold haza a valagadat!”
A hangja… Azt akarta, hogy otthon legyek.
Az apám az itteni mentőszolgálat vezetője.
Apa tehát arra tanított minket, hogy mindig álljunk készen mindenre.
Így a gimi utolsó félévében megcsináltam a sürgősségi technikusi képzést.
Ha apám aggódott a vihar miatt,
tudtam, hogy be kell szállnom a kocsimba, és haza kell mennem.
Hosszú sorban álltak a kocsik.
Azt mondtam: „Nem, csessze meg! Nem várok.”
Átvágtam a füvön, a járdaszegélyen, ki az útra, és máris hazafelé tartottam.
Ez veszélyes időjárási helyzet.
Kérem, azonnal menjenek a menedékhelyre! Menjenek a pincébe!
Egyre jobban esett.
Ahogy a házunk felé haladtam, egyre rosszabb lett a helyzet.
Megerősített észleléseket kaptunk.
A menedékhelyen mindenképp legyenek takarók, hogy betakarózhassanak,
elemes rádió és zseblámpa!
Legyen az az egyik szobájuk, például a fürdőszoba…
Istenem!
Képzett időjárásfigyelők
multivortex tornádót jelentettek Joplin nyugati részén.
A cella kelet felé tart 5.5 km/h sebességgel. Nagyon lassan.
Anya!
Rengeteg kárt jelentettek.
Anya!
…menedékbe menniük.
…a veszélyeket. Tudjuk, hol a vihar.
A pénztárnál dolgoztam, és a menedzserem azt mondta:
„Hé, behoznád az asztalokat és székeket, mielőtt elfújja őket a szél?”
Elkezdtem konkrétan taszigálni a bútorokat.
Az ég fura színű volt.
Egyfajta nyugalmat éreztem a levegőben, ami őrületes érzés volt.
Aztán hátranéztem, a joghurtozó balra volt,
és akkor megláttam ezt a falat.
Soha nem fogom elfelejteni a hangját. Olyan hangos volt!
Mint valami ijesztő morgás.
Visszarohantam, és elkezdtem kiabálni a felnőttekkel.
Parancsolgattam, mutogattam az ujjammal, mondtam, hova menjenek.
Úgy éreztem, mintha bábokat mozgatnék zsinórokon.
Azt kiabáltam: „Hallgassanak rám, vagy meghalnak!”
Egy páran megpróbáltak elmenni. Mondtam: „Nem, maradjanak itt!”
Azt mondták: „Ha tornádó van, ez a hely összeomlik,
és a családom nem egy joghurtozóban fog meghalni.”
Aztán kialudtak a lámpák.
Kialudtak az utcai lámpák.
Sokan jelentettek áramkimaradást.
Ez lesz a helyzet, ahogy ez a tornádó végigsöpör…
Ó, drága Jézus, óvj meg!
…tekintve ezt is.
- Azt a kurva! - Úristen!
- Ez nagyon gáz. - Jézusom!
Csak a fényszórók világították meg az utat.
A fák meghajlottak. Először a dinoszauruszok jutottak eszembe.
Valami nagy dolog sétál a fák között.
Kifejlett fák, mármint nagyok, csak úgy átrepültek az út túloldalára.
Az egyik ráesett a kocsira, és Evan azzal a tetőn vezetett.
A szélvédő kiesett, és az eső csak úgy ömlött befelé.
Evan azt kérdezte: „Mit csináljak?”
És Evan padlógázt adott, mert azt hitte, hogy mögöttünk jön.
És így még inkább belehajtottunk a tornádóba.
A tornádó konkrétan ott volt. Szinte súrolt minket.
A toronykameránkat vadul dobálta a szél.
A toronykameránk Joplin központjában volt.
Én a várostól 16 kilométerre lévő tévéállomásról néztem az eseményeket.
Ismétlem, ez a tornádó az esőzéseken belül van.
Jelenleg nagyon nehéz látni.
Reméltem, hogy nagyon gyorsan elvonul.
De egyre erősebb és erősebb lett.
A földet érés óta másfél kilométeresre szélesedett.
Az ereje épp Joplin szívében hágott a tetőpontra.
Láthatják a törmeléket, tehát a szél rendkívül erős.
Megmutatom a radaron.
Megláttam a törmelékgomolyt a radaron, és tudtam, hogy felkapja a házakat.
Tudtam, hogy fákat szed fel.
Tudtam, hogy akkor elég nagy szarban voltunk.
Beszippantotta a vezetékeket.
Kezdett utolérni minket.
Az életünkért menekültünk a tornádó elől.
- Hova megyünk? - Nem tudom!
Errefelé… kurvára erre menj!
Megelőzzük azt a mocskot!
Úristen!
Tövig nyomtam a gázpedált.
A szél lefújta a fejemet.
Konkrétan ledobálta a kocsit az útról.
Felemésztette minden képességemet arra, hogy feldolgozzak bármit is…
megállapítsam a legrosszabb eshetőséget,
és megpróbáljam megelőzni a rossz kimenetelt.
A naiv énem azt hitte, van valamiféle kontrollom a dolgok felett.
Nézzétek, hogy tombol a szél! Ahogy ott áll az eső!
Arrafelé megy az eső.
Aztán az eső már nem esett, hanem elkezdett oldalra mozogni.
Láttuk, ahogy forog előttünk.
A felhők a másik irányba mennek.
Úristen! Ez egy bazi nagy légörvény.
Ezt megláttam, és azt gondoltam: „Oké, mindjárt repülünk.”
Azt a kurva! Ezt nézzétek!
Egy kocsiban ülünk. Ez nagyon szar szitu.
Hová menjünk? Az eső… Nagyon durva a szél.
Hová menjünk? Körbevesz minket.
Menj a kibaszott…
Menj az Alp'sba! Az van a legközelebb. Be kell jutnunk oda.
Láttam Kaylee mobilját a műszerfalon.
Tudtam, hogy ez fontos lesz. Megfogtam, és a zsebembe tettem.
Kurvára menjünk be!
Menjetek be!
Srácok!
Gyerünk!
Mozgás!
…multivortex tornádót jelentettek,
és ez úgy tíz perce volt, szóval a vihar most…
…az útjában, ahogy továbbhalad kelet felé.
Berohantunk egy csendes, nyugodt üzletbe.
Emberek, kint nagyon rossz a helyzet. Nagyon, nagyon rossz.
Talán fedezékbe kéne vonulnunk, komolyan! Lehet, hogy fedezékbe kell vonulnunk.
Az emberek kapásból nem vettek minket komolyan.
Fedezékbe húzódhatnánk itt valahol?
- Itt? - Légyszi!
Emberek, el kell mennünk a sok üveg közeléből!
Tudtuk, mi következik.
Nagyon komoly dolog közeledett felénk, igazi szörnyeteg volt.
Voltak, akik csak ténferegtek.
Van hátsó szobátok, vagy valami?
Ez itt…
A hűtőszobába!
- Menjünk be! - A hűtőszobába!
- Komolyan, gáz a szitu. - A hűtőszobába!
A hűtőszoba volt az a hely, ahol lennünk kellett.
Az ajtó kivágódott.
Eric odarohant, hogy becsukja.
Eric, kurvára gyere ide!
Be kell mennünk a hűtőszobába.
Gyere már ide! Ide!
Ide!
- Húzódjunk össze! Emberek! - Úristen, ez nem jó.
Végül ott húztuk meg magunkat, ahol a jégnyalókákat töltik.
Tudtam, hogy rossz helyen vagyunk.
Kaylee úgy lekuporodott, ahogy csak tudott, leguggolt.
Én meg hátulról átöleltem.
Eric tőlem jobbra volt, Mac meg a hátamhoz tapadt.
Szóval átkaroltam Ericet, és afféle emberekből álló súlyt alkottunk.
Hallani lehetett, hogy az üvegek egymáshoz csapódnak.
Az épület rezgett.
Az egész kezdett ijesztő lenni.
Nagyon ijesztő.
Egyre közeledett, és egyre hangosabban dübörgött.
Emlékszem a tornádóriadó-próbákra, amiket a suliban csináltunk.
Tedd a fejed a térdeid közé! Tedd a kezed a tarkódra!
És emlékszem, arra gondoltam: „Biztonságba kell helyeznem őket.”
Volt ott egy kábé hétfős család.
Azt mondtam: „A családnak be kell mennie a mosdóba”.
Mert annak nem volt külső fala.
De nekem nem volt hely odabent.
Gondoltam: „Hová menjek?”
Emlékeztem, hogy volt egy raktárhelyiség, de annak két külső fala volt.
Így még jobban ki voltunk szolgáltatva.
Két másik tinédzser volt velem abban a szobában.
A cement elkezdett omladozni a lábam alatt.
Pattog a fülem.
Bassza meg, haver!
Érezni lehetett, hogy megváltozik a nyomás a füledben.
Srácok!
Felettünk van!
Úristen!
Aztán óriási durranás hallatszott.
Úgy hangzott…
Aztán hirtelen
minden elsodródott.
Az előttünk lévő fal felrepedt.
Láttam, hogy a dolgok szinte falat formálva repültek a szemem előtt.
Láttam egy fát elrepülni.
Láttam, ahogy egy kamion hátsó fele száll a szélben.
Egy autó az épület oldalához nyomódott, és megtartotta a falat.
Lassított felvételen láttam, ahogy az épület minden része szétesik.
Ahogy a dolgok repkednek, a falak leomlanak,
a mennyezet meg leszakad.
Odanéztem, és a falak eltűntek. Csak néztem kifelé a sikátorba.
Csak egy szélfalat láttam.
Jaj! Nagyon fáj!
Úristen!
Nagyon kegyetlen volt. Mintha egy homokfúvógépet nyomtak volna a hátamhoz.
A tárgyak szó szerint csak úgy röpködnek az égen.
Volt egy nagy fehér villanás.
Az épületet alkotó egyik betontömb
a fejemre esett.
Csak úgy záporozott ránk az üvegszilánk és a kőtörmelék.
Ilyesmi hangok…
Mint amikor a nyíl eltalálja a dartstáblát.
Mikor nyársal fel valamelyik röpködő szilánk?
Vagy fúrja át nyakamat? Vagy találja el az öcsémet vagy Macet?
Azt hittem, megöl az a zaj. Annyira hangos volt!
Csak úgy bömbölt.
A tornádón áthaladva
a kocsiban lévő törmelék csak úgy röpködött.
Kövek csapódtak nekünk.
Üvegszilánkok ütköztek egymásnak, megvágtak minket.
Magába szívta a levegőt.
Mondtam hogy, kössék be magukat.
Mármint most belemegyünk ebbe. Lehet, hogy nem jövünk ki belőle.
Nagyon féltünk, hogy elveszítjük az életünket.
Csak üvöltöttünk a levegőbe:
„Uram, te mindenható vagy. Istenem, végy körbe a fényeddel!
Óvj meg minket a fényeddel!”
Egyre csak erősödött és erősödött.
Aztán hirtelen
leállt.
Akkor felnéztem,
és tiszta kék eget láttam.
A szemében voltunk.
És egyszerűen nem hittem a szememnek.
Gondoltam: „Ó, te jó ég, ott van az ég.”
Örvényeket láttam a közepén.
Hihetetlen volt.
A tornádók, amiknek szeme van, egyszerűen óriásiak. Szörnyetegek.
Megrekedni ebben a nyugodt pillanatban,
ebben a kis alagútban,
amit teljesen körülvesz a káosz…
Akkor először voltam kénytelen
számot vetni azzal,
hogy sose vagyok igazán ura a helyzetnek.
Ne mozduljatok! Mindenki maradjon lent!
Maradjatok lent!
Amikor a dolgok lecsillapodtak a szemben, sokan azt hitték, hogy vége,
de mi tudtuk, hogy jön a második félidő.
Maradjanak fedezékben!
A toronykameránkból látjuk, hogy a tornádó a földön van.
Folyamatosan nyomon követjük.
Ez most egy rendkívül veszélyes helyzet.
Jelenleg tovább követjük a vihart.
Nem hiszem, hogy eléri az állomásunkat.
Kidőlt egy fa?
Menjünk be!
Mindenki a földre!
Jön!
Úristen!
Jézus, mennyei atyám!
Emberek, ha hallanak minket, ha még mindig…
- Jó, adáson kívül vagyunk. - Igen.
Nincs adás.
Ez mindenképpen nagyon veszélyes helyzet.
A toronykamera kikapcsolt.
Túl sok törmeléket kapott, vagy villámcsapás érte.
Amikor a toronykamera kikapcsolt, az ijesztő volt.
Nem tudtuk elmondani az embereknek, hogy mi történik.
Biztonságban vannak az emberek? Menedékhelyen vannak?
Kapkodtam, próbáltam rájönni, hogy mi a helyzet.
Éreztem, ahogy az autó átcsúszik az úton, majd felemelkedik.
Oldalra bukdácsolt,
aztán csak úgy felszállt és lebegett.
Mindenkire ránéztem, szinte búcsúzkodtam. Kábé így néztem.
Mintha éreztem volna, hogy meghalok.
Dylan átkarolt,
és belém kapaszkodott.
A tornádó kiszakított a karjaiból,
és kiszippantott a kocsiból.
A tornádó belsejében repültem,
és magzatpózban üvöltöttem.
A gravitáció ott nem létezik. Az egész kábé csak puszta űr.
Lepergett előttem az életem.
Annyi minden történt az életemben!
Mindenre emlékeztem, és azt gondoltam: „Úristen!”
Elfogadtam a sorsomat, és…
Aztán megláttam a fényt.
Tinédzserként azt gondoltam: „Ez az elragadtatás.
Isten felemeli a népét, és elviszi őket.
Ha ez lesz a világvége,
nem akarok itt maradni, hogy átéljem azt, ami itt lesz.”
Egy ponton engedtem, hogy felkapjon.
Éreztem, ahogy a testem felemelkedik a földről.
Éreztem, ahogy az öcsém felemelkedik.
Kizárt volt, hogy az öcsém nélkül menjek haza.
Ezért elengedtem a mellettem ülő embert, a karomat a nyaka köré tettem,
és magam alá húztam.
De ekkor szelet éreztem köztem és Mac között,
így tudtam, hogy Macet is kezdte felszippantani a szél.
Minden erejével belém kapaszkodott, és már a levegőben volt.
Mac!
Nem tudtam, meddig bírok még kapaszkodni.
Nyomasztó érzés volt, amikor rájöttem,
hogy egyikünk nem éli ezt túl.
Abban a pillanatban 100%-ig béke töltött el.
Azt hiszem, egyszerűen készen álltam.
Elmondtuk, hogy szeretjük egymást, és vártunk a halálra.
Egy tornádóban vagyok!
- Hall engem valaki? - Mondja!
Egy tiszt megsérült!
Megerősített tornádó a földfelszínen. Délkelet felé tart.
Az egyes zászlóalj tanácsa, hogy öt-tíz percig ne mentsenek,
amíg elül a vihar, aztán keressenek.
Uramisten!
Élünk!
Kurvára élünk!
- Élünk! - Élünk!
Egy másodperc töredékéig azt gondoltuk: „Igen, életben vagyunk.”
És ez olyan gyorsan elszállt!
Mit csináljunk?
Mi a faszt csinálunk most?
Hát várunk.
Fussunk! Hát ne már!
Ne, maradj lent!
Mikor körülnéztünk,
mindennek hűlt helye volt.
Úgy éreztem, ez a világvége.
Kimentem, és láttam, ahogy a város felrobban.
Két és fél kilométeren át semerre semmi.
Minden házat lerombolt. Az összes fa kidőlt.
Emlékszem, csak üvöltöttem.
Azt hittem, ez volt az elragadtatás.
És mivel meleg vagyok, Isten nem ragadott magával.
Tudtam, hogy meg kell találnom a szüleimet.
De nem tudtam, hogy a szüleim élnek-e még.
És aztán csak…
egyszerűen fel kellett készülnöm.
Vészhelyzeti egység jelen!
Mindenkire szükségünk lesz. Halottak és beszorult emberek vannak.
Hívjanak mindenkit!
Kettő hetvenhét, helyzet?
A Main South totál megsemmisült. Teljes pusztulás.
Komplett épületek megsemmisültek, és több személy megsérült.
Tíz négy. Minél előbb szerzünk segítséget.
A konyhában kerestünk menedéket, vártuk, hogy a tornádó lecsapjon.
De a fenyegető vég nem következett be.
Nem értettem, hogy miért nem sújtotta az éttermet.
Azt gondoltam, talán drámai voltam, és túlreagáltam.
Anyával visszamentünk a hotelbe, ami az utca túloldalán volt.
A mobiltelefonok nem működtek, így nem tudtuk elérni Dougot.
Bekapcsoltam a rádiót.
A legrosszabb rémálom vált valóra Joplinban.
Hallottunk mindenről, ami tőlünk alig fél kilométerre történt.
A tornádó végigsöpört Joplin szívén.
Pontosan az államhatárnál indult,
és egy egy hosszú szakaszon át pusztítást végzett a városban.
Láttunk egy autót megállni a hotel előtt.
És még csak nem látszott kocsinak.
Olyan volt, mint egy horrorfilm kelléke, vagy mintha háborúból jött volna.
Egy úr szállt ki a kocsiból, aki láthatóan nem volt jól.
Vérzett, és…
látszott rajta, hogy sokkos állapotban van.
Azt mondta: „Joplinnak vége.”
A házak megsemmisültek. A fák megsemmisültek.
A kocsik megsemmisültek. Az épületek megsemmisültek.
Akkor értettem meg, hogy ez több volt, mint amit valaha el tudtam volna képzelni.
Azt mondanám, Joplinnak sok segítségre lesz szüksége.
Amikor a kocsifelhajtóra értem, apa a garázsban volt a rádiójával.
Az emberek sikoltoznak és kiabálnak. Minél előbb kellene.
Több száz sérült ember van odakint.
Apa azt mondta: „Menj, öltözz fel!”
Így hát berohantam, ledobtam a sapkámat és a taláromat,
mindannyian perceken belül átöltöztünk, készen álltunk,
és beszállunk apám szolgálati kocsijába.
Elindultunk oda, ahol a vihar épp átvonult Joplinon.
Kaylee! Kaylee, hol vagy?
Hahó!
Kaylee, megvagy!
Kaylee, istenem, baszki!
Ez kurva nagy szívás!
Körülöttünk villámok csapkodtak a földbe.
Elég közel ahhoz, hogy felálljon rajtunk a szőr.
Kész őrület volt.
Izzottak az idegszálaink. Hová menjünk?
Srácok, hova menjünk? Hol van a ház? Valaki!
Istenem, a családjaink!
Pont a tornádó útvonalában volt anyám háza,
Kaylee és Eric szüleinek háza.
Úristen!
Emlékeztünk, hogy odamentünk,
és hogy az Alp's parkolójában lennie kell egy kisteherautónak.
Elindultunk, és kerestük a teherautót.
Srácok!
Eric!
Eric, Kaylee, gyertek ide!
A kocsi még ott volt, de tönkretette a vihar.
A táskám és a cuccom nálam volt, így még nálam volt a kulcs.
Haza akartunk menni.
Négy defektes kerekünk volt.
Telefonpóznákon hajtottunk át,
fákon,
elektromos vezetékeken,
bármin, amit kellett,
mert próbáltunk eljutni a családjainkhoz.
Nem tudom, ezen hogy jutunk át. Ez teljesen járhatatlan.
Legalább két felborult nyerges vontatót láttam az I-44-esen.
Sztornó. Több jármű is felborult.
Magamhoz tértem. Még mindig a kocsiban voltam.
Mondom: „Mindenki más is itt van? Mindenki él?
Srácok, szólaljatok meg! Valaki válaszoljon!”
Emlékszem, az öcsém azt mondta: „Igen, élek. Jól vagyok.”
Aztán Evan azt mondta: „Igen, haver. Én is jól vagyok.”
De Steven részéről semmi visszajelzés.
Ki kellett szállnom a kocsiból. Meg kellett találnom.
Azt kiabáltam: „Steven, meg kell találjalak. Mondd a nevem!
Steven!
Adj egy jelet! Mondd, hogy itt vagy!”
A szemeim kinyíltak és becsukódtak,
elájultam, aztán magamhoz tértem.
Láttam Doug, Evan és Dylan arcát, ahogy odarohantak.
„Mi a faszért járkálnak, amikor én nem?”
Gondoltam: „Ez nem jó jel.”
Próbáltam megmozdulni. Ekkor kezdtem érezni a fájdalmat.
Ordítani kezdtem.
Hallod, kurvára fájt!
Eszméletlen volt.
Darabokban volt a srác.
Mármint így… Esküszöm mindenre, láttam, ahogy a szíve a mellkasában dobog.
Segítséget akartunk szerezni neki, hogy életben maradjon.
Fényeket láttam a domboldal tetején.
Kiálltam a kocsi elé, ahogy jött felém, nem lassított,
vagy semmi, csak elhaladt mellettem.
Aztán a domb tetején jött egy Chevy,
és az a kocsi már tropa volt.
Azonnal kiszálltak a kocsiból.
Gondoltam: „Én most elalszom.” Dylan pofán vágott.
Gondoltam: „Feladom. Itt fogok meghalni.”
Aztán képszakadás.
Triázsrendszert állítanak fel a 20th és a Range Line kereszteződésénél.
A 20th és a Range Line kereszteződése úgy nézett ki, mint egy háborús övezet.
Testek hevertek az úton,
az épületek sehol,
felborult kocsik.
Totál pusztulás mindenütt.
Hívjanak be minden szolgálaton kívüli megyei seriffhelyettest szolgálatra!
Választana ott egy területet, és felállítaná az állomást?
Azért végeztem mentősképzést, hogy segítsek,
úgyhogy ezerrel nekiálltunk, és ott segítettünk, ahol tudtunk.
Tizennyolc éves voltam, de nem féltem.
Nem aggódtam. Apával voltam ott.
Azt mondta: „Hé, ez a terület e tiéd, ezt én nézem át,
aztán egyeztetünk.”
Bármerre néztem vagy fordultam, újabb sérüléseket láttam.
Emlékszem, valaki odajött hozzám a ballagási talárban,
egy lány volt az, és azt mondta: „Keegan, hol van a családom?”
Máig nem tudom, ki volt az.
Tudtam, hogy ismer, mert tudta a nevemet, és talárt viselt, ballagási talárt.
Az arca véres volt, meg minden, és nem tudom, ki volt az.
Már órák óta sétáltam.
Tisztára, mintha sokkot kaptam volna.
Az ég a legőrültebb színekben pompázott.
Szinte éteri világnak tűnt.
Aztán megláttam anyát, életben volt, és én annyira boldog voltam!
Ez nem a világvége. A családtagjaimat nem ragadták el.
Életben vannak!
Anya és apa elmondta, hogy az otthonunk teljesen megsemmisült.
Emlékszem, ahogy átölelt, átkarolt.
Hallottam, hogy anya azt mondta:
„A Targetben voltam, amikor ez történt, és éppen hajfestéket vettem.”
Baromi hülyén hangzott, de azt mondtam: „Hála Istennek, hogy fested a hajad!
Úgy örülök, hogy nem voltál otthon, és hogy biztonságban vagy!”
Amint letértünk a Main Streetről,
eltévedtünk.
Mármint úgy ismertük azt a környéket, mint a tenyerünket,
és fogalmunk sem volt, hol vagyunk. Nem volt viszonyítási pontunk.
Volt ott egy mező.
Emlékszem, hogy Kaylee beragadt a mezőn.
Adott egy kis gázt, és emlékszem, kicsit elsüllyedtünk.
Erickel azt mondtuk: „Nem gond. Kiszállunk és toljuk.”
És kiugrottunk a kocsiból.
Erickel összenéztünk,
és azt mondtuk: „Haver, milyen mező van Joplin közepén?
Milyen mező? Hol vagyunk? Miért vagyunk egy mezőn?”
Aztán jobban megnéztük, és rájöttünk, hogy a gimi sportpályáján vagyunk.
A gimién, ahova jártunk. Ott voltunk.
Még azt sem láttuk elsőre,
hogy ott vagyunk, ahová gyerekkorunkban iskolába jártunk.
Ez elég kijózanító volt.
A Joplini Gimnázium folyosóin több mint 2100 diák jár-kel.
Mostanában sokat gondolkoztam a jövőről,
és vártam, hogy valami nagy dolog történjen.
Ma van ez a nagy dolog.
Hallottak valamit a Joplini Gimnáziumról a 20th-en?
A Joplini Gimnázium tudomásunk szerint megsemmisült.
Ez őrület, és ma volt a ballagásom.
Mármint ha szólnak a tornádószirénák, általában nem történik semmi.
Gondoltam: „Úgysem lesz semmi.”
És nyilván aznap, amikor azt mondom: „Tudod, mit? Úgysem lesz semmi…”
Próba egy, kettő, három, négy, öt.
Weather Channel, itt Mike Bettes. Amanda, Bettes vagyok. Hallasz?
Joplin elpusztult.
Volt szó az ország középső része felé tartó viharos időjárásról.
Most meggyőződhetünk arról, hogy a missouri Joplint tornádó sújtotta.
Ezt a vágatlan videót élőben közvetítjük.
Sosem láttam még ilyesmit.
Szinte eláll a lélegzetem. Te jó ég!
Lesújtó látvány. Én…
Annyit mondhatok, hogy nagyon emlékeztet arra, amit a múlt hónapban láttunk…
Elnézést!
…Tuscaloosában.
Istenem!
Mike, jól vagy?
Biztosan szörnyű dolgokat látsz.
Igen, ez…
Én ezt láttam, és arra gondoltam: „Baszki!
A fickót a Weather Channeltől meghatotta és feldúlta a pusztítás.”
Ez komoly dolog.
Fura ezt olyasvalaki szemében látni, aki nem idevalósi.
Egy erős tornádó a város nagy részét a földdel tette egyenlővé.
Állítólag szinte semmi sem maradt állva.
Ez nagyon komoly dolog, és az ilyesmi nagyon gyorsan történik,
szóval nehéz kamerákat kihelyezni, de dolgozunk rajta.
Huszonharmadikán reggel felhívtak a San Diegó-i Fox 5 csatornától.
Megkérdezték, hogy tudnék-e tudósítani,
mert akkor még egyik országos csatorna emberei sem érkeztek meg Joplinba.
Emlékszem, azt gondoltam magamban:
„Hát, ha a többi riporter meg tudja csinálni, akkor én is.”
Jó napot, Chad Crilley meteorológus élőben jelentkezik Joplin belvárosából,
a lakóövezetből,
ahol egy nagy, ék alakú tornádót láttunk átvonulni.
És itt valóban jelentős károk keletkeztek.
A következő pár napban a stúdióban ült velem.
Chadnek terepgyakorlatként kellett volna elismerni,
amit itt, a Tornado Alley-ben csináltunk.
És akkor már tudtam, hogy Chadből egy nap rocksztár lesz.
Köszönöm, Wolf. Jó estét! Ma este itt, Joplinban kezdünk.
A rekorder F5-ös tornádó tíz kilométeren át tépte fel a felszínt.
A tornádó után mindenki Joplinra figyelt.
A Missouri állambeli Joplinban tornádó pusztított.
Tényleg posztapokaliptikusnak tűnik,
és a rossz idő várhatóan holnap is folytatódik. Hűha!
Híradósok érkeztek a világ minden tájáról.
Néhány ház szó szerint elporladt.
A hatóságok szükségállapotot hirdettek.
Ránk tapadt a média. Mindenhol kamerák voltak.
Emlékszem, úgy éreztem, mintha egy céltábla lenne a hátamon,
amin az áll: „Őt! Videózd le őt!”
Elmondanád és betűznéd a neved?
Cecil Cornish vagyok. C-E-C-I-L, C-O-R-N-I-S-H.
Hány éves vagy?
Tizenhét.
- Gimnazista vagy? - Aha.
Igen.
Amikor mindenki feldobta a sapkáját, azt gondoltam: „Hű, végre sikerült!”
Soha nem gondoltam volna, hogy a ballagásom napjára esik majd
Joplin egyik legtragikusabb eseménye.
Ez elég durva volt.
Még nem tudom, hogy a barátom, Will Norton…
Mert eltűnt. Még mindig elég rossz a szitu. Igen. De…
Ja, szóval…
A mobiltelefon-szolgáltatás akadozott.
És emlékszem, az emberek üzengettek, kérdezgették: „Hé, jól vagy? Hol vagy?”
És akkor jöttem rá, hogy Willről nem mondtak semmit.
Sziasztok, tegnap este értem haza Los Angelesből egy baró hosszú hétvégéről.
Ő Will Norton, egy 18 éves fiú.
Igen, végzős vagyok a gimiben. Senki sem hiszi el, de esküszöm!
Megmutatom a diákigazolványomat.
Már most YouTube-sztár, videóinak több mint másfél millió megtekintője van.
Nem tudok elaludni. Túl jó kedvem van, és azt sem tudom, miért.
Vasárnap eltűnt, amikor a forgószél elkapta a terepjáróját.
- Elmondaná a nevét? - Igen, Tracey Presslor.
És a témánk…
- Az unokaöcsém, Will Norton. - A ballagásról tartott hazafelé, igaz?
A szirénák megszólaltak. Az emberek szétszéledtek menedéket keresni.
Will vezetett, a bátyám az anyósülésen ült.
És a tornádó alapvetően felkapta, majd a levegőbe repítette őket.
Átnyúlt, megragadta az unokaöcsémet, erősen tartotta,
és Will azonnal elkezdte a Szentírást idézni,
és csak mondta a verseket,
és a tornádó szó szerint átrántotta őt a napfénytetőn,
miközben a bátyám tartotta.
Az emberek együttes erőfeszítései láttán
reménykedtem abban, hogy valamikor megtaláljuk Willt.
Az emberek nap mint nap keresték őt, próbáltak rájönni, hol lehet.
Tényleg úgy gondoljuk, hogy még él valahol,
de aggasztó, hogy a tornádó örvénye
sokkal magasabbra és sokkal messzebbre is vihette.
Tényleg arra kérem az embereket, Joplintól
Springfielden át Nevadáig, vagy bárhol máshol,
hogy ellenőrizzék a földjeiket, nézzék meg a fákat.
Nem csak az unokaöcsém miatt, mert sokan nincsenek meg.
A Missouri állambeli Joplinban a tornádó áldozatait megfertőzte
egy igen ritka, a húst megtámadó betegség, a zigomikózis.
Az egészségügyiek szerint a repülő törmelék felelős a ritka,
de súlyos betegségért.
Nyolc ember fertőződött meg egy ritka gombával,
és hárman közülük meghaltak.
Steven kómában volt,
és elkapta ezt a húsevő gombát, ami megölte az embereket.
Felfalta a csontját, ette a bőrét, az izmait.
Széttépte őt.
A fertőzést a talajban
és a rothadó növényzetben található gombával való érintkezés okozza.
Mivel ez itt az Ozark-hegység, a tornádó sok mindenen söpört keresztül.
Szinte elkerülhetetlen volt, hogy valami ilyesmi történjen.
A gomba rendkívül invazív.
A fekete, elhalt szöveteket el kell távolítani.
Stevennek körülbelül öt százalék esélye volt a túlélésre.
Féltem, hogy elveszítem a barátomat, aki az életéért küzdött.
A kómában őrületes álmom volt.
Nem tudtam, hogy levágták-e a fejemet,
és az még mindig él valahol, vagy valami, mert nem éreztem a testemet.
Sötét emlékeztető a Földben rejlő szörnyű erőkre,
melyek készen állnak elszabadulni.
Úgy éreztem, mintha várakoznék valahol,
de a várakozóhely számomra maga volt a pokol.
Azt gondoltam: „Ez nem a valóság. El kell tűnnöm innen.”
Tényleg elég ritka. Több mint 30 év alatt nem láttam ilyen esetet.
Anya és apa úgy beszéltek az orvossal, mintha ott sem lettem volna.
De jó volt hallani a hangjukat.
A szüleim kilencéves koromban elváltak.
Elköltöztünk, és ez tönkretette apámat.
Visszatért a régi életéhez, a drogokhoz, aztán elvesztette a munkáját, a házát.
Tizenkét éves koromban elmentem otthonról,
és a haveroknál csöveztem, kanapészörföltem, tudod.
Úgy akartam élni, mint más normális családok.
Stabil otthon, vacsorák meg ilyen normális dolgok.
Álmomban az orvos azt mondta: „Nem tudunk többet segíteni a fiának.
Le kell mondanunk róla.”
Akkor kiakadtam, mert nem tudtam beszélni.
Gondoltam: „Élni akarok.” Érted?
Felébredtem, és kint sütött a nap.
Akkor először szívtam be kinti levegőt, és elállt a lélegzetem.
Tudtam, hogy ez nem az az álom volt, amiben voltam.
Kómából felébredni olyan, mintha a tested 100 évig egy koporsóban lett volna,
és Isten adott volna még egy esélyt az életre.
Törékeny érzés. Mintha…
mint egy kisbaba, tudod?
Nagyon fáj. Nagyon sajog.
Anyám és apám bejöttek, és sírtak, és azt mondták…
Apám azt mondta: „Megmondtam. Tudtam, hogy túléli.”
Aztán… Evant azelőtt sosem láttam sírni.
És amikor először jöttek be Dylannel,
elkezdett sírni, én meg, tudod, próbáltam felvidítani.
Kérdeztem: „Te sírsz?”
Mire ő: „Szarul nézel ki, tesó.” Azt mondta, „Eléggé szétcsesződtél.”
A gomba egyszerűen elhatalmasodott rajtam.
Levágtak belőlem egy kis darabot, és akkor nem nőtt vissza,
úgyhogy lassan mindent levágtak rólam.
A bordáimat, a tüdőm egy részét, a májamat.
A jobb mellbimbómnak annyi.
És eltávolítottak egy darabot a szívemből.
Amúgy ettől eltekintve,
hát ja, kajakra beach body ez,
tudod?
Sokszor nem hittem el, hogy visszakapom a fiam.
És kész csoda, hogy túljutott ezen.
Csak haza akarok menni, és kényelembe helyezkedni.
És visszatérni a normális életbe.
Apám sokat segített nekem az egész kórházi tartózkodásom alatt,
a négy hónap során.
Mindennap ott volt.
Igazából csak szeretetre van szükséged.
Semmi másra nincs szükséged az életben, csak a családodra.
És én ezzel nem is igazán éltem a tornádóig.
Látva, hogy mennyire szükségem volt rájuk, és hogy akkor tényleg ott voltak…
ez közelebb hozott minket egymással apámmal.
Elképesztő, milyen erős ez a kötelék amikor szükséged van rá, tudod?
Érzelmes nap ez Steven Weersing számára, akit a két lábon járó csodaként ismernek.
A sajtó Csodafiúnak hívott.
Nem igazán értettem, mit értenek csoda alatt,
mert nem gondoltam, hogy csoda vagyok.
Egy ilyet túlélni… ahhoz olyan kell, mint én.
Engem ez nem lep meg.
Meglepetés, faszszopók!
Emlékszem, azt mondták, hogy a való világ néha szar.
És nem gondoltam volna, hogy 15 perccel a ballagás után
a való világ arcon csap minket és a 2011-es végzősöket.
Mármint konkrétan ránk és rám csapott le, tudod, teljes erőbevetéssel.
Will Norton keresése befejeződött.
A testét egy tóban találták meg
nem messze onnan, ahol a tornádó felborította a terepjáróját.
Istenem! A 2011-es végzős osztály tagja. Az a sok emlék!
Akik esetleg még nem látták, Willnek volt egy YouTube-csatornája.
Rengeteg videója van fenn,
amik megörökítik Will mindennapi életét, az élet iránti lelkesedését.
Will azt mondta,
hogy teljes ösztöndíjat kapott egy kaliforniai filmes iskolába,
és büszke voltam rá, izgatott voltam.
Azt mondta, olyan akar lenni, mint Steven Spielberg.
Én nem álltam közel Willhez,
de az, hogy mesélt nekem az álmairól, álmokat ébresztett bennem.
Megmutatom nektek, mennyien vannak itt. Őrület!
Emlékszem, a végzős évünkben óriási halloween partit rendezett.
Valószínűleg mindenki számára ez volt a végzős év egyik fénypontja.
A nevetése mindent vitt. Szinte hallani. Most is hallom a fejemben.
Sziasztok!
Mindent, amit tett, mindig jó szándékkal tette.
WILL NORTON EMLÉKÉRE
A tornádó mindenkire hatással volt.
Vagy egy szerettünket, egy barátunkat, vagy az otthonunkat veszítettük el.
Senki sem maradt sértetlenül.
A szüleim háza megsemmisült, de a családjaink jól voltak.
Fel akarok jönni ide, és elszívni egy cigit, ahol álltunk.
Itt voltunk.
- Mind itt húzódtunk meg. - Konkrétan itt.
Hálát érzek.
Bűntudatom van.
Mi miért úszhattuk csak úgy meg,
míg sokan mások nem, főleg gyerekek?
Nagy szerencsénk volt.
Erre rohantunk ki, leugrottunk, és arra futottunk el.
A kurva anyját!
Hallottam a PTSD-ről és arról, hogy milyen hatással lehet rád,
és érzek valamiféle belső remegést, érted, mire gondolok?
Ez történik, akárhányszor beszélek róla.
Kész őrület.
A tornádó utáni nyáron a közösségben mindenki keményen dolgozott,
hogy visszatérhessenek a normális kerékvágásba.
…OP… GIMNÁZIUM
Megláttam az iskolát, és arra gondoltam:
„Mi voltunk az utolsó végzősök, akik itt járkáltunk.
Mi voltunk az utolsók, akik abban az épületben végeztünk.”
Azok a falak és folyosók…
az összes emlék örökre eltűnt.
Tekintve, hogy mit tettetek, és min mentetek keresztül,
a futballpályán nem történhet olyasmi,
amivel ne tudnánk megbirkózni, ha összetartunk.
- Velem vagytok? - Igen, uram!
Joplini Sasok!
A közösség izgatottan várta az első hazai pályás meccset.
Joplini Sasok!
A SASOK OTTHONA JUNGE FIELD
A futballpályában nem tett kárt a tornádó.
Amikor besétáltam a Junge-ba, emlékeztem, milyen büszke voltam,
és arra, hogy a lelátók tele voltak.
Ilyet azelőtt még sose láttam pénteken.
Azt gondoltam „Azta!”
Fel akartam venni a fociszerkót, és játszani.
A Joplini Gimnázium focistái, a Sasok!
Valami nagyon szar dolog történt a közösségünkkel.
Hajrá, Sasok!
Sok embernek könnyű lett volna máshová mennie.
Joplin a bányászok közösségére épült.
Az emberek megragadták fűrészeiket, és kitalálták, hogy oldják meg a dolgot.
Ez sokat elmond Joplinról.
Touchdown a Joplini Sasoknak!
Az újjáépítés tekintetében elképesztő volt látni,
hogy mennyi segítség érkezett.
Becslések szerint az ország minden részéből
összesen 300 000 önkéntes áldozta erre idejét és energiáját.
A körzetben visszaültették a diákokat az iskolapadba,
és egy napot sem hiányoztak.
- A Joplini Gimnázium újra megnyílt… - Üdv a diákoknak!
…a helyi plázában.
A végzős évemben, még ha mások is voltunk, és különböző klikkjeink voltak,
volt egyfajta összetartás, ami nagyon jó volt a közösségemben.
Az élet talán legerősebb kötelékei akkor kovácsolódnak,
amikor minden összeomlik körülöttünk.
Joplin lakosainak és a 2012-es évfolyamnak:
az út nehéz volt, és a nap hosszú,
de előttünk a holnap,
hát tovább menetelünk.
Együtt menetelünk.
Az Egyesült Államok elnöke általában nincs ott a ballagásokon.
Őrület! Ez nagyon sokat jelentett.
A leghőbb reményem mindannyiótok számára, ahogy életetek ezen új fejezetébe vágtok,
hogy Joplin szellemisége veletek lesz
mindenhol, ahová mentek,
és mindenben, amit csináltok.
Emlékeztetőül szolgálhattok majd arra,
hogy nem egyedül kell végigjárnunk ezt az utat.
Hogy senki nem várja, hogy egyedül nézzünk szembe a nehézségekkel.
Gratulálok! Isten áldjon meg benneteket!
Isten áldja a 2012-es év végzőseit!
Isten áldja az Amerikai Egyesült Államokat!
Cecil Cornish.
Nem is lehetnék büszkébb rátok,
és a lehető legtöbbetekkel szeretnék kezet rázni. Rendben?
De örülök! Büszke vagyok rátok.
Köszönöm.
Jó látni titeket!
Tizenhét évesen amiatt aggódtam, hogy kiválasztott vagyok-e,
de a legerőteljesebb dolog önmagadat választani.
Most, hogy idősebb lettem, nyíltan meleg vagyok.
Egy nonprofit támogató csoportot vezetek queer embereknek,
akik valószínűleg úgy érezték magukat, mint anno én.
Felnőve a szülővárosomban maradni a legrosszabb lehetőségnek tűnt.
De most itt élek,
és imádom Joplint.
Annyira szeretem Joplint!
Minden, amit tettem életemben, minden, amin keresztül kellett mennem,
valószínűleg okkal történt.
Apu!
Apává válni a legjobb dolog a világon.
Olyan jó érzés,
mert soha nem gondoltam volna, hogy valaha is így fogok érezni.
Úgy érzem: „Ez az, ami hiányzott. Erre volt szükségem.”
Mindent meg akarok adni nekik, ami nekem nem adatott meg,
és többet is.
A gyerekeim szupersztárként látnak engem.
Mindegyiket imádom.
A tornádó után
kirobbanó lett az önbizalmam.
Azt mondtam, jöhet minden!
A munkámban olyan pozícióba kerültem, aminek révén új helyekre kellett mennem,
repülőre ülnöm, nagyvárosokban vezetnem, új emberekkel találkoznom.
Ezt sosem tettem volna meg,
ha nem élem át a joplini tornádót.
Jöhet minden! Mármint…
Én már nem félek semmitől.
Sziasztok!
- Örülök neked, tesó. - Szép tűz.
- Köszi. - Ügyes vagy.
Mondanám, hogy Mac segített, de tudjuk, hogy ő csak a régi Mac.
Tudod, az az élmény, amiben együtt volt részünk
Kayleevel és az öccsével…
emiatt mindig közel állunk majd egymáshoz.
Elég közhelyesen hangzik, de tudod, tényleg meg kell becsülnöd
az időt, amit az emberekkel tölthetsz.
Mert vannak, akiket azután nem láttam többé.
Az anyatermészettel nem érdemes ujjat húzni.
Leborulok előtte.
Félelmetes.
Az már biztos.
A 2011. MÁJUS 22-ÉN ELVESZTETT 161 EMBERÉLET EMLÉKÉNEK
ÉS A JOPLINI KÖZÖSSÉGNEK.
A GLOBÁLIS FELMELEGEDÉS EGYRE GYAKRABBAN OKOZ
EXTRÉM IDŐJÁRÁSI ESEMÉNYEKET,
NÖVELVE A KÖZÖSSÉGEKRE GYAKOROLT TRAGIKUS HATÁSOK KOCKÁZATÁT.
A feliratot fordította: Büki Gabriella