Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi var 2011-kullet på Joplin videregående.
Vi forberedte oss til skoleavslutningen.
Et tornadoutbrudd herjer i landet.
Tuscaloosa i Alabama er rasert av en voldsom tornado.
Det er ikke mangel på naturkatastrofer i verden,
og mye tyder på at dommedag er nær.
De fleste på skolen trodde at verden ville gå under.
Det nest dødeligste tornadoutbruddet noensinne.
Over 300 tornadoer.
Så vi kalte oss "Apokalypsekullet".
Camping hevder at matematiske hint i Bibelen viser til 21. mai.
Folk flest syntes det var tåpelig.
"Kjøp denne avisen om det så er det siste du gjør". Alle snakker om det.
Vi samlet oss den kvelden.
-Tre minutter til oppskyting. -Fem, fire, tre, to, én.
FERDIG
Vi lever fortsatt!
Det er urovekkende å tenke på at vi feiret livet
24 timer før det verste som kunne skje.
Det er en tornado.
Hvor drar vi? Den omgir oss.
Herregud!
Kom igjen! Kom deg inn!
MONSTERTORNADOEN I JOPLIN
Spådommer om verdens undergang har kommet og gått.
Apokalypsen inntraff ikke 21. mai.
22. MAI
Camping forklarte at en åndelig dommedag…
Dagen begynte ganske røft.
Jeg våknet med tidenes bakrus.
Vi hadde en svær fest som vi kalte "Staying Alive"-festen.
Verden skulle gå under og slutte å eksistere.
Så vi tenkte at vi skulle drikke til neste dag.
Mac var bakfull.
Jeg hadde lyst på pizza, men han sa nei.
Var den stemt?
-Hæ? -Var den stemt?
-Ikke helt. -Ok.
Jeg var sammen med Mac.
Vi hadde samme musikksmak.
Mac var også opptatt av været, som jeg syntes var søtt.
Det var greit for meg.
Janice Huff skal fortelle mer om stormene. God morgen.
Det er ikke så mye som skjer nå, men ingrediensene er der.
Perfekte ingredienser på denne tiden av året for tornadoer.
Jeg gikk ut.
Da jeg tittet opp, var det blå himmel i alle retninger.
Det var bare én storm på vei vestfra.
Det var en svær bygesky.
Men toppen var så høy og så høyt oppe i atmosfæren
at man ikke kunne se tuppen.
Det avslørte at det var et intenst tordenvær.
Teknisk sett var jeg nok en amatørstormjeger.
Jeg har jaktet på mange stormer.
Men jeg hadde aldri sett noe lignende.
Det var helt forbløffende.
Mac fant frem radaren.
Jeg husker at han pekte på den og sa:
"Hvis noe skal lage en tornado, så er det en sånn celle."
Jeg spurte Kaylee og broren om de ville dra og se på den.
Vi trengte ikke engang å diskutere det. "Ja, vi gjør det."
Den 22. mai 2011 fløy moren min og jeg
fra San Diego i California til Joplin i Missouri.
Jeg var ikke som andre barn.
Andre barn spilte fotball eller så på tegnefilmer.
Jeg ville bare se på Weather Channel eller rapportere om været selv.
Chad Crilley rapporterer fra Big Bear i California der vi har mye snø.
Uværet fortsetter å herje i Sør-California.
Føler du deg som en stjerne?
Som niåring ble jeg barnereporter, og så ble jeg tenåringsreporter.
God morgen. Ta en titt på dette. I morges…
Jeg visste nok mer om været enn folk ante.
Jeg var spesielt interessert i tornadoer.
-Du må kjøre foran den. -Jeg vet det.
Første gang jeg så Twister, ble jeg fascinert
av hva som må skje for at en voldsom tornado skal oppstå.
Men også hvordan det må være å oppleve.
Temperaturen vil nærme seg 20 °C. Det blir en nydelig dag.
Jeg var lei av været i San Diego.
Jeg drømte om å rapportere om skikkelig vær.
Jeg ville dra til Tornado Alley i Midtvesten.
Området er mer utsatt for tornadoer enn noe annet sted
på grunn av miljøet.
Varm og kald luft kolliderer
og forårsaker sterke rotasjoner, som skaper tornadoer.
Uten å si noe til mamma sendte jeg e-poster til TV-meteorologer i Midtvesten.
Jeg fikk ett svar.
Det har vist seg å være en dyster kveld i området
med tordenvær i hele midt-Texas.
Det var fra meteorologen Doug Heady hos KOAM i Joplin.
Det blir ekkelt vær etter midnatt.
Chad sa at han ville komme til Tornado Alley og skygge meg på jobb.
Han sendte noen videoer.
Etter flere måneders planlegging: Her er KPPRLA Weather Center.
Han hadde et studio i garasjen.
Dette er meteorolog Chad Crilley.
Jeg merket at Chad mente alvor, men siden han var 13,
måtte jeg snakke med moren hans først.
Jeg ble litt paff. Jeg tenkte: "Hvem er dette? Og hvor er Joplin?"
Chad sa at han ville dra alene.
Jeg sa at det var uaktuelt, og at jeg skulle bli med.
Vi får de største tornadoene i mai.
Jeg sa at vi ville få skikkelig uvær mellom 22. og 24. mai.
De bestilte flybilletter.
Chad satt ved vinduet, og han så bort på meg
og sa: "Mamma, været er skikkelig rart nå."
Vi begynte nedstigningen til Joplin. Det var mye turbulens.
Mine damer og herrer, vi flyr gjennom turbulens.
Chad sa at hotellet hadde et tilfluktsrom.
Jeg skjønte ikke hva han snakket om. "Tilfluktsrom? Hvor er det vi skal?"
Den søndagen var det nydelig vær.
Jeg vasket bilen etter å ha vært i kirken, og det var skikkelig deilig ute.
Joplin…
Joplin er interessant.
Joplin er som beltespennen i bibelbeltet.
Det finnes like mange kirker som McDonald's-restauranter.
I 2011 gikk jeg tredjeåret på videregående.
Jeg hang med de kristne for å skjule at jeg var homofil.
Dette skjedde med Hollys ansikt.
Ser hun ikke flott ut?
Nei. Denne leppestiften? Seriøst?
Jeg hadde samme sveis som JC Chasez da han var med i NSYNC.
Jeg elsker Jesus og Gud,
men jeg visste ikke om folka hans elsket meg.
Jeg ble mobbet.
Jenter skrev "skeiv" på lapper og kastet dem på meg.
De var skikkelig slemme.
Jeg lurte på når Gud skulle få meg bort derfra.
Jeg mistrivdes skikkelig.
Dette er KZRG Newswatch med Chad Elliott og Josh Marsh.
Skoleavslutningen finner sted på Missouri Southern State University.
Det er en stor dag for elevene.
Jeg skulle snart uteksamineres.
Alle ville spre seg og gå videre til neste fase i livet.
Jeg gledet meg.
Vi hadde ulike klikker på skolen.
Jeg var i atletkategorien.
Det er over 2100 elever på Joplin videregående.
Det er vanskelig å tro at noen kan nå toppen av popularitetsstigen,
men det er tydelige sosiale forskjeller.
Dette er historien om de mest populære elevene på skolen.
Will Norton her fra JET-14.
Will, en god venn av meg, hadde en YouTube-kanal
som het "willdabeast". Jeg så ikke på den.
Jeg var ikke en fan, men en venn.
Men Will hadde meg med i en video.
Vi har Keegan, kvinnebedåreren.
Tja, jeg vet nå ikke det.
Will kalte meg en kvinnebedårer.
Det var vel kanskje sånn folk så på meg, og kanskje jeg også var sånn.
Jeg går på skolen. Jeg trenger ikke å slå rot med én person.
Wide receiveren er 1,85 høy og veier 90 kilo:
nummer 85, Keegan Henry!
Jeg var kaptein på fotballaget, og jentene likte meg.
Jeg elsket fotball.
Lysene på banen. Å gå med byen på brystet. Det føltes bra.
Jeg ville ikke gå på skoleavslutningen.
En av søstrene mine disset den krøllete skjorta mi.
"Jeg gidder ikke stryke den. La oss få det overstått."
Stormene kommer som regel fra vest,
så vi kjørte til de åpnere områdene i retning av Kansas.
Tordenvær skaper ikke alltid tornadoer, men det skjer hvis forholdene er perfekte.
Jo mer intenst tordenværet blir, desto mer roterer det.
Det kaller vi en mesosyklon.
Når det når et visst punkt, skapes det en tornado.
Det er magisk.
Helt forbløffende.
Det største antallet tornadoer inntreffer på flatlandet øst for Rocky Mountains.
Når man vokser opp i Tornado Alley, er tornadoer dagligdags.
Man hørte tornadosirener hvert år,
men ingen bekymret seg for dem.
Som regel rammet de bare noen kuer ute på et jorde.
Kaylee og broren Eric dro på flere turer med meg for å se på stormer.
Vi hørte på musikk og kjørte rundt.
Mac er min rake motsetning på mange måter.
Jeg ble fascinert av å spørre ham om hva han tenkte på.
Det helt ærlige svaret var ingenting.
"Hvordan er det mulig? Hvordan kan du tenke på ingenting?"
Jeg hadde ikke mindre enn et dusin tanker hele tiden,
men jeg klarte å finne en avknapp.
Heavy metal.
Det er aggressivt, og det får meg ut av mitt eget hode.
Jeg hadde nettopp tatt en bachelorgrad i matematikk, beregningsmatematikk,
informasjonsteknologi og datavitenskap.
Jeg slet med å få venner da jeg var yngre.
Det skortet på selvtillit.
Jeg prøvde å omgås folk som fikk meg til å føle meg bekvem og trygg.
Min bror Eric og jeg…
Han er kompisen min.
Og Mac roet meg ned.
Da vi nærmet oss Kansas, stoppet vi ved delstatsgrensen
og så på stormen.
Vi var et par kilometer fra Joplin.
Vi tok frem kameraene for å filme hva som enn ville skje.
Jeg var vel en adrenalinjunkie, Jeg var alltid ute etter spenning.
Jeg visste ikke nok til å drive med sånt.
Det var litt uansvarlig av meg.
Men jeg syntes det var spennende. Det var et eventyr hver gang.
Det var ikke plass til alle avgangselevene på skolen.
Avgangsseremonien ble holdt på Missouri Southern State University.
Mine damer og herrer, ta godt imot avgangskullet i 2011.
Vennligst skru av alle mobiltelefoner så vi alle kan nyte seremonien.
Jeg vil nå introdusere medlemmene…
Jeg tekstet med Will og vitset om talerne og snakket om alt annet enn seremonien.
Tusen takk til 2011-kullet.
"Når slipper vi ut herfra?"
Vi kjedet oss fra vettet.
Jeg har tenkt mye på fremtiden og hva som ligger foran oss.
Til nå har jeg kunnet forutsi hvor jeg vil være om ti år.
Her i Joplin i Missouri, på skolen, i påvente av at det vil skje noe stort.
I dag skjer det store.
Takk.
FM 102.9, AM 1310, News Talk, KZRG.
Det meldes om tornadofare frem til 21.00.
Det er økt risiko for tornadoer og farlig tordenvær.
Jeg skulle på jobb i en frossen-yoghurt-sjappe.
CherryBerry.
MANGE SMAKER MASSE SAUSER
Det var skikkelig travelt, og jeg husker at jeg tenkte:
"Frossen yoghurt er perfekt når det er tornadofare."
Folk brydde seg ikke om stormer før det kom tornadovarsler.
Men hver gang det var dårlig vær, trodde jeg det var verdens ende.
Det høres sprøtt ut, men på den tiden var det overalt.
Det var i filmer, som i 2012.
Bortrykkelsen. De dydige dro til himmelen…
Selv i The Simpsons spøkte de om bortrykkelsen.
I kirken lærte vi at den var på vei.
Det jeg var mest bekymret for, var å bli etterlatt.
Det er mange faretegn.
Tornadorisikoer i rødt, og de gule viser tordenrisikoer.
Klokken var rundt 16.20.
Jeg kunne høre en knirking.
Da tenkte jeg: "Tornadofaren kan kanskje være ganske alvorlig."
FERSKE SMULTRINGER
Da vi var på vei til hotellet,
sendte jeg melding til Doug om at vi var trygt fremme.
Men til min overraskelse svarte han ikke.
Jeg syntes det var litt rart fordi Doug alltid svarte veldig raskt.
Vi fant et sted å spise middag.
Da vi gikk inn, var vinden veldig svak,
og man kunne ikke høre noe fuglekvitter.
Det var en følelse i luften av at noe stort var på gang.
Vi satte oss ned, og restauranten var ganske full.
Det var en baseballkamp.
Han svinger på tre og null og slår den inn i høyre hjørne.
Jeg så på Chad, og han satt limt til telefonen.
Jeg så på radarappen.
Jeg så et supercelle-tordenvær på vei til sørvestre Missouri.
Jeg var spent. Jeg visste vi ville få uvær,
som var det jeg kom til Midtvesten for.
Herregud. Se på de skyene.
…en roterende lang sky som de ser på County Road. Dette blir rapportert…
Kommer den til å falle?
Ser det ut som den faller?
Ja, det ser sånn ut.
Det er mye mer fall.
Den roterer også.
Den kommer ned.
Dere…
Den prøver å falle.
Den prøver.
Det var…
…ulikt noe annet.
Vi hadde gjort dette noen ganger, og noe forandret seg.
…Columbus-området. Dette er tredje rapport om skyen.
Den kan rotere her i…
Karer.
Den svinger…
Blodet mitt frøs. Jeg fikk gåsehud over hele kroppen.
Noe føltes galt.
Jeg spurte guttene: "Skal vi dra?"
…utenfor Riverton.
Skal vi dra?
Kanten av stormen var beksvart. Alt ved den fortalte meg
at dette var et skikkelig kraftig tordenvær.
Vi er nøyaktig nordøst for der den vil falle. Vent…
Så hørte vi radioen.
Hør.
Værtjenesten utsteder tornadovarsel.
Radaren viser at en tornado er på vei til nordre Joplin…
Vi er nøyaktig nordøst for den. Vi må dra.
Det er en tornado på radaren.
La oss dra.
-Den er der. -Herregud, der er den.
Rett rundt hjørnet.
Jeg satte telefonen på dashbordet så den var vendt rett opp.
Hvor kjører jeg?
Det meldes om enormt hagl.
Fy flate.
Hvis vi kom oss sør for den, ville vi fortsatt ha god sikt.
Vi ville unngå alt haglet.
Vi må komme oss til et trygt sted.
Det må vi.
Vinden suger ting inn i den jævla stormen.
Sakk farten. Det er en rampe over togskinnene.
Den falle halvannen kilometer unna eller rett over oss.
Det kunne komme en tornado der og da.
Bare stopp på denne bakketoppen.
Se på alt det der.
Ja.
Gå ut.
Jeg blir i bilen hvis vi må stikke av.
Høylytte sirener ble aktivert.
Jeg hadde aldri hørt noe lignende.
Et tornadovarsel var blitt utstedt for der vi var.
Han sa: "Jeg skal gå ut og sjekke det."
Jeg snudde meg mot kundene ved siden av meg og sa:
"Vi kom nettopp fra San Diego. Bør vi bekymre oss for sirenene?"
De sa at de gikk av stadig vekk og at det ikke var grunn til bekymring.
Da jeg hørte det fra innbyggerne i Joplin,
tenkte jeg: "Da fortsetter jeg å spise. Det går nok bra."
Jeg la merke til hvor mørk himmelen var.
Den hadde også en veldig grønn farge.
God kveld.
Tornadosirenene går. Dere hører dem nok i bakgrunnen.
Der er de.
På tide å søke ly hvis du er i Joplin-regionen.
På tide å søke ly.
Det neste jeg så, skremte livet av meg.
Finn den mest voldelige tornadoen du kan, og sett den i et radarbilde.
Da jeg så monstertornadoen som var på vei til byen,
trodde jeg at vi ville dø.
Chad kom løpende inn og tok tak i armen min
og sa: "Mamma, vi må dra. Vi må dra nå."
Jeg sa: "Nei, det går bra. Dette skjer ofte. Ikke vær redd, Chad."
Jeg var frustrert og ville bare reise meg og skrike for full hals
og si: "Vi kommer til å dø hvis vi ikke søker ly."
Jeg var 13 år gammel og hadde en lys stemme,
og jeg prøvde å gi ordrer til mamma og de andre voksne.
Cardinals leder…
Vi avbryter sendingen med denne værmeldingen.
God kveld. Meteorolog Doug Heady her…
TV-ene i restauranten byttet til den lokale værkanalen,
og Doug Heady, KOAM, var på.
Dette er nå en bekreftet tornado på bakken.
Å høre Doug si at den var på bakken,
bekreftet det jeg så,
men det gjorde det også ekte.
Da visste jeg at det var ille.
Og da reiste vi oss og løp.
Dere må søke ly.
Dette er en farlig situasjon med en tornado på bakken.
Jeg var på lufta, og tornadoen utviklet seg fort.
Jeg kunne se på radaren at det var en enorm, ødeleggende tornado,
og den beveget seg mot øst, så den var på vei rett inn i byen.
La oss få opp tårnkameraet.
Det er en illevarslende himmel.
Da jeg så på tårnkameraet, kunne jeg ikke se en tornado.
Jeg panorerte det og prøvde å finne ut hvor den var.
Jeg kunne bare se denne veldig mørkegrå, svartaktige veggen.
Vi ser rett vest, og vi ser den kanskje akkurat der,
inni det regnet.
Det tok meg noen sekunder å innse at det var en regninnhyllet tornado.
Den er innhyllet i regn, så man ser den ikke komme.
Svært kraftige tornadoer kan pakke inn så mye fukt
at de blir innhyllet i regn.
Jeg visste at folk flest ikke ville vite
at det var en monstertornado rett bak den veggen.
Vi stoppet på en grusplass, og vi filmet og så på derfra.
Det der er i ferd med å skape en jævla tornado.
Det er stedet.
Se på den rotasjonen.
Du…
Herregud! Se på de skyene.
Det mørkner.
Himmelen ble mørkere, som om solen var slukket.
Det var ulikt noe jeg hadde sett før. Mørke om dagen.
Det var som en formørkelse.
En massiv storm blokkerte bokstavelig talt for sollyset.
Så du det der?
Ja, vi drar.
Mac, hopp inn!
Ikke bli redde.
Det er det verste man kan gjøre.
Vi mister oversikt over hva som skjer.
Det må vi.
Det gikk fra at vi jaget stormen, til at den jaget oss.
Ser dere det der? Den kommer mot oss.
Her er noen ting dere kan gjøre for å beskytte dere.
Hvis dere er i en bil, forlat den umiddelbart. Søk tilflukt.
Jeg var 16,
og jeg rånet med vennene mine, Evan, Dylan og broren hans, Doug.
Evan spilte Tech N9ne på radioen.
Det var nifs stemning.
Lillebroren min sa: "Vi drar og henter noe."
Vi skulle bare henge. Alt skulle gå bra.
Vi tok bakveier. Vi pleier å unngå hovedveiene.
Vi kjenner bakveiene som våre egne bukselommer.
På videregående var jeg en ensom ulv.
Jeg ble kastet ut av skolen fordi jeg stadig havnet i trøbbel.
Jeg hadde viktigere ting å gjøre, som å sykle og røyke gress.
BMX-sykler var livet mitt.
Jeg skaffet meg penger på egen hånd og laget min egen sykkel.
Det er ganske vanskelig å skaffe seg penger som tenåring.
Faren min tekstet meg og sa: "Det er en tornado. Se opp."
Jeg svarte:
"Det er ingen tegn til en tornado noe sted. Vi sees senere."
Jeg vet ikke om jeg er dum eller ikke,
men i Trollmannen fra Oz så det ikke så farlig ut.
To minutter senere ble det mørkt på et blunk.
Så ble himmelen bekmørk.
Man kunne ikke se noe som helst.
Bare mørk død.
Det var ulikt noe annet jeg hadde sett.
Det var
vanvittig.
Tornadosirener igjen.
Tornadosirenene går av i Joplin.
Der er tornadosirenene.
Vi må komme oss vekk herfra!
Vi må pelle oss vekk herfra. Herregud.
Følg med bak oss.
-Herregud. -Herregud!
Herregud.
Den er faen meg rett bak oss.
Jeg så i det lille sidespeilet mitt.
Det jeg så, var et mørkt, massivt monster.
Det var en rumling, som om moder jord var sulten.
Stormen er på vei østover.
MSSU, rett nord for Joplin, der skoleavslutningen finner sted nå,
er midt i stormens vei.
Cheyenne Nooney.
Etter avslutningsseremonien er det en stor fest.
Gjør dere klare.
Det er avskjeden. Alle skal samles for siste gang.
Amber Cantu.
Jeg skulle være DJ, så jeg var spent. Jeg husker at Will også var spent.
William Norton.
Jeg er på slutten av alfabetet.
Andrew Keegan Tinney.
Så innen jeg satte meg, var enden nær.
Jeg ble igjen for å ta bilder med Will og andre klassekamerater.
Familien min dro hjem.
Vi kommer fra skoleavslutningen, og det er en tornado.
Pappa ringte og sa at sirenene gikk, og det var stormer på vei.
"Du må komme deg hjem."
Stemmen hans var bare… Han ville ha meg hjem.
Faren min er sjefen for ambulansedistriktet.
Han lærte alle barna å alltid være klar for hva som enn skjer.
I mitt siste semester fikk jeg trening i ambulansearbeid.
Hvis faren min var bekymret for stormen,
visste jeg at jeg måtte sette meg i bilen og dra hjem.
Det var lang kø for å dra.
Jeg sa: "Ikke faen. Jeg venter ikke."
Jeg kjørte over gresset og fortauet for å komme fort hjem.
Det er en farlig situasjon.
Gå inn i tornadoskjulene deres. Gå ned i kjelleren.
Det begynte å regne hardere. Det ble stadig verre på vei hjemover.
Tornadoen er blitt sett.
Sørg for at dere har tepper å dekke dere med,
en batteridrevet radio og lommelykter.
Enten det er et rom i huset, som på badet…
Herregud.
Værobservatører har meldt om en flervirvlet tornado på bakken i Joplin.
Cellen beveger seg østover i 32 km/t.
Mamma!
Det meldes om skader.
Mamma!
Søk tilflukt.
Vi vet hvor stormen er.
Jeg jobbet i kassa, og sjefen min sa:
"Kan du gå ut og ta inn bord og stoler før de blåser bort?"
Jeg begynte å løpe inn med møblene.
Himmelen hadde rare farger.
Jeg kunne føle en stillhet i luften, som var en sprø følelse.
Så kikket jeg bak yoghurtsjappa og til venstre,
og da kunne jeg se denne veggen.
Jeg glemmer aldri lyden den laget. Det var så høyt.
Som en skummel knurrelyd.
Jeg skyndte meg inn igjen og begynte å skrike til voksne.
Jeg ga ordrer, pekte med fingeren og sa hvor de skulle gå.
Jeg følte at jeg beveget meg med marionettstrenger.
Jeg skrek: "Hør på meg, ellers dør dere."
Et par prøvde å dra. Jeg sa: "Nei, bli her."
De sa: "En tornado vil rasere bygningen, og vi vil ikke dø i en yoghurtsjappe."
Så gikk lyset.
Lysene har gått.
Mange rapporterer om strømbrudd.
Det vil skje mens tornadoen river gjennom…
Herre Jesus, beskytt meg.
…se dette også.
-Fy faen. -Herregud!
-Dette er ille. -Herregud!
Frontlysene er det eneste som lyser opp veien.
Trær bøyde seg. Det første jeg tenkte på, var dinosaurer.
Noe stort gikk gjennom trærne.
Fullvoksne, store trær fløy over gaten.
Et traff bilen, og Evan kjørte med det oppå bilen.
Frontruta var borte, og regnet bare slo inn i oss.
Evan sa: "Hva skal jeg gjøre?"
Evan satte klampen i bånn. Han trodde den var bak oss.
Så vi kjørte lenger inn i en tornado.
Tornadoen var der. Den var i ferd med å treffe oss.
Tårnkameraet vårt ble truffet.
Tårnkameraet vårt var i Joplin sentrum.
Jeg så på fra TV-stasjonen 15 kilometer utenfor byen.
Tornadoen vil være inni regnet.
Den er veldig vanskelig å se nå.
Jeg håpet den ville dabbe av fort.
Men den ble bare sterkere og sterkere.
Den ble halvannen kilometer bred.
Den nådde toppstyrken i midten av Joplin.
Man ser vrakrester, så det er veldig sterk vind.
Dere ser det på radaren.
Da jeg så vrakballen på radaren, visste jeg at den rev med seg hus og trær.
Da visste jeg at vi lå jævlig tynt an.
Den sugde inn strømledningene.
Den halte innpå.
Vi prøvde å unnslippe tornadoen.
-Hvilken vei? -Aner ikke!
Kjør hitover, for faen.
Vi kjører fra den!
Herregud.
Jeg satte klampen i bånn.
Vinden hamret løs på meg. Den kastet nesten lastebilen av veien.
Jeg brukte all tankekapasiteten jeg hadde…
…på å finne ut av hva som var det verste som kunne skje, og prøve å unngå det.
Jeg var naiv nok til å tro at jeg hadde et snev av kontroll.
Se på vinden. Se på regnet der.
Regnet beveger seg ditover.
Regnet sluttet å falle og begynte å bevege seg sidelengs.
Vi kunne se rotasjonen foran oss.
-Skyene går den andre veien. -Herregud. Se på den svære rotasjonen.
Jeg så det og tenkte: "Vi er i ferd med å lette."
Fy faen. Se på det.
Vi sitter i en bil. Dette er ille.
Hvor drar vi? Vinden er så sterk. Hvor drar vi? Den er rundt oss.
Kjør til den jævla… Kjør til Alp's! Det er det nærmeste. Vi må inn dit.
Jeg så Kaylees mobil på dashbordet.
Jeg visste den ville være viktig, så jeg la den i lomma.
Vi må komme oss inn!
Gå inn!
Dere!
Kom igjen!
…en flervirvlet tornado, og det var for ti minutter siden, så stormen…
…mens den fortsetter østover.
Vi løp inn i en stille, rolig butikk.
Det er skikkelig ille der ute. Skikkelig, skikkelig ille.
Vi må søke tilflukt. Seriøst. Vi må søke tilflukt.
Først tok ikke folk oss på alvor.
Har dere et tilfluktssted?
-Her inne? -Vær så snill!
Vi må komme oss bort fra alt glasset.
Vi visste hva som kom.
Dette var ekte vare på vei mot oss, og den var et monster.
Og folk bare virret rundt.
Har dere et bakrom eller noe?
Dette er…
Kjølerommet.
-Vi går inn. -Inn i kjølerommet.
-Seriøst, dette er ille. -Inn i kjølerommet.
Kjølerommet var det beste stedet å være.
Døra begynte å fly opp.
Eric løp opp for å lukke døra.
Eric, kom hit, for faen.
Vi må inn i kjølerommet.
Her oppe. Her borte.
Her borte!
-Hold dere sammen. Karer. -Det er ikke bra.
Vi samlet oss der man fylte vannis.
Jeg visste at vi var i en knipe.
Kaylee holdt seg så lavt hun kunne. Hun satt på huk.
Jeg klemte henne bakfra.
Eric var til høyre for meg, og Mac var på ryggen min.
Jeg hadde armen rundt Eric, og vi dannet en slags menneskevekt.
Vi hørte flaskene klirre mot hverandre.
Bygningen vibrerte.
Det begynte å bli skummelt. Veldig skummelt.
Det kom nærmere, og det buldret høyere og høyere.
Jeg husket alle tornadoøvelsene jeg måtte gjøre på skolen.
Legg hodet mellom knærne. Legg hendene bak nakken.
Jeg husker at jeg tenkte: "Jeg må få folk i sikkerhet."
Det var en familie på sju.
Jeg sa: "Familien må gå inn på toalettet."
Fordi det ikke hadde yttervegger.
Det var ikke plass til meg.
Hvor skulle jeg gå?
Jeg husket at det var et lagerrom, men det hadde to yttervegger,
så det gjorde oss enda mer utsatt.
Det var to andre tenåringer i det rommet med meg.
Sementen smuldret under føttene på meg.
-Jeg får dotter i ørene. -Fy faen.
Man følte trykket i ørene endre seg.
Karer.
Den er over oss!
Herregud.
Så kom det et stort smell.
Det hørtes ut som…
I neste øyeblikk
var alt borte.
Veggen foran oss sprakk.
Jeg kunne se en vegg av ting som bare fløy foran øynene mine.
Jeg så et tre fly forbi.
Jeg så bakenden av en lastebil fly av sted.
En bil ble dyttet opp mot siden av bygningen og holdt veggen oppe.
Jeg så alle deler av bygningen falle fra hverandre i sakte film.
Ting fløy rundt, veggene raste,
og taket ble revet vekk.
Jeg så bort, og veggene var borte. Jeg så bare ut i smuget.
Jeg så bare en vegg av vind.
Det gjør så vondt!
Herregud!
Det føltes så voldsomt. Som om noen rettet en sandblåser mot ryggen min.
Himmelen var full av ting som fløy rundt.
Det var et stort, hvitt glimt.
En av murblokkene som bygningen besto av,
traff meg i hodet.
Vi ble hamret av glass og grus.
Lyden av ting som…
Som når en dartpil treffer tavla.
Når ville et av prosjektilene spidde meg?
Fly gjennom halsen min? Eller treffe broren min eller Mac?
Jeg trodde jeg ville dø av bråket. Det var så høyt.
Det bare brølte.
Vi kjørte gjennom tornadoen, og det fløy vrakrester rundt i bilen.
Vi ble truffet av steiner.
Glassbiter som traff hverandre og skar oss opp.
Lufta ble sugd ut.
Jeg ba dem feste setebeltene.
Vi var på vei inn i den og ville kanskje ikke komme ut igjen.
Vi var så redde for å dø.
Vi bare skrek ut i lufta:
"Gud, du er allmektig. Sett ditt lys rundt meg. Beskytt oss med ditt lys."
Det bare fortsatte å vokse og vokse og vokse.
Og plutselig
stoppet det.
Jeg så opp,
og jeg så klar, blå himmel.
Vi var i øyet.
Jeg trodde ikke mine egne øyne.
"Herregud, jeg kan se himmelen."
Jeg så virvler i midten av den.
Det var utrolig.
Tornadoer som har et øye, er kjempestore. De er monstre.
Å sitte fast i dette øyeblikket av ro,
denne lille tunnelen,
helt omgitt av kaos.
Det var første gang jeg hadde
blitt tvunget til å innse at jeg aldri virkelig har kontroll.
Ikke rør dere! Bli liggende!
Bli liggende!
Da ting roet seg i øyet, trodde mange at det var over.
Men vi visste at det var en andre halvdel på vei.
Fortsett å søke dekning.
Vi kan se tornadoen på bakken fra tårnkameraet vårt.
Vi fortsetter å spore den.
Dette er en farlig situasjon på dette tidspunktet.
Vi skal fortsette å spore stormen.
Jeg tror ikke den treffer oss.
Et tre falt.
Vi går inn.
Ned på gulvet!
Her kommer den.
Herregud!
Jesus, himmelske far!
Folkens, hvis dere kan høre oss, hvis vi fortsatt…
-Vi er av lufta. -Ja.
Vi er av lufta.
Dette er en veldig farlig situasjon.
Tårnkameraet er nede. Det ble truffet av vrakrester eller lynet.
Da tårnkameraet gikk ned, var det skummelt
å ikke kunne fortelle folk hva som skjedde.
Er folk trygge? Søker folk ly?
Jeg prøvde desperat å finne ut hva som foregikk.
Jeg kjente bilen gli over veien og så lette.
Den rullet sidelengs, og så ble den kastet og fløy av gårde.
Jeg så på alle som om jeg tok farvel. Det var det blikket mitt sa.
Jeg visste at jeg skulle dø.
Dylan grep rundt meg.
Han holdt fast i meg.
Tornadoen rev meg ut av armen hans,
og jeg ble sugd ut av bilen.
Jeg fløy inni tornadoen.
Jeg var i fosterstilling og skrek.
Det er ikke tyngdekraft der inne. Det er bare et tomrom.
Livet mitt passerte revy.
Det var så mye som skjedde i livet mitt.
Jeg husket alt, og jeg tenkte: "Herregud."
Jeg aksepterte min skjebne.
Og så så jeg lyset.
Som tenåring tenkte jeg: "Dette er bortrykkelsen.
Gud løfter sitt folk og fører dem bort.
Hvis dette blir verdens ende,
så vil jeg ikke bli her for det som skal skje."
Jeg slapp taket på et tidspunkt for å bli ført bort.
Jeg kjente kroppen min løfte seg fra bakken.
Jeg følte at broren min ble løftet.
Jeg ville ikke dra hjem uten ham.
Jeg slapp personen ved siden av meg, holdt armen min rundt halsen hans
og dro ham under meg.
Men så følte jeg vinden mellom Mac og meg.
Så jeg visste at Mac også ble sugd opp.
Han holdt fast i meg med alt han hadde, og han var i lufta.
Mac!
Jeg visste ikke hvor lenge jeg kunne holde ut.
Det var en grusom følelse å innse
at en av oss ville ikke slippe fra det.
Jeg hadde total sinnsro i det øyeblikket.
Jeg var vel bare klar.
Vi sa at vi var glad i hverandre, og vi ventet på å dø.
Jeg er i en tornado!
-Hører noen meg? -Vær så god.
Såret betjent!
Bekreftet tornado på bakken. På vei sørøstover.
Vi er blitt bedt om å avvente i fem til ti minutter før vi begynner letingen.
Herregud!
Vi lever!
Vi lever, for faen!
-Vi lever! -Vi lever!
I et øyeblikk jublet vi: "Ja, vi lever!"
Men det bleknet veldig fort.
Hva gjør vi?
Hva faen gjør vi nå?
Vi venter.
La oss løpe! Jeg mener, nei!
Nei, bli nede!
Da vi så oss rundt,
var alt borte.
Det føltes som verdens ende.
Jeg gikk ut og så byen eksplodere.
Det var helt tomt på begge sider.
Husene var ødelagt. Trærne var borte.
Jeg husker at jeg skrek.
Jeg trodde det var bortrykkelsen.
Og fordi jeg var homofil, ble jeg ikke tatt av Gud.
Jeg måtte finne foreldrene mine.
Men jeg visste ikke om de var i live.
Og så…
Jeg måtte bare gjøre meg klar.
Nødsentralen.
Vi trenger alle. Mennesker er døde og fanget.
Tilkall alle.
2-70, status?
Søndre Main Street er borte. Alt er ødelagt her.
Flere bygninger er borte, og mange er skadet.
Mottatt. Vi prøver å hjelpe så fort vi kan.
Vi søkte ly på kjøkkenet og ventet på tornadoen.
Men den forestående undergangen kom aldri.
Jeg var forvirret om hvorfor restauranten ikke ble truffet.
Jeg trodde kanskje jeg hadde overreagert.
Vi dro tilbake til hotellet tvers over gata.
Mobiltelefonene var nede, så vi fikk ikke tak i Doug.
Jeg skrudde på radioen.
Ditt verste mareritt har kommet til Joplin.
Vi hørte om alt som foregikk 400 meter fra der vi var.
Tornadoen gikk gjennom midten av Joplin.
Den begynte ved delstatsgrensen og rev seg gjennom byen.
Vi så en bil kjøre opp til hotellet.
Den så ikke engang ut som en bil.
Den så ut som den var fra en skrekkfilm eller hadde vært i krig.
En mann gikk ut av bilen. Han var ille tilredt. Han blødde, og…
Man merket at han var i sjokk.
Han sa: "Joplin er borte."
Husene er borte. Trærne er borte. Bilene er borte. Bygningene er borte.
Det var da jeg visste at dette var mer enn jeg kunne forestilt meg.
Jeg vil si at Joplin vil trenge mye hjelp.
Pappa sto i garasjen med radioen sin.
Vi har folk som skriker og roper. Vi trenger hjelp snarest mulig.
Det er hundrevis av mennesker med skader.
Pappa sa: "Gå og kle på deg."
Jeg løp inn og kastet av meg lua og kappen.
Etter noen minutter var alle skiftet og klare,
og vi hoppet inn i pappas arbeidsbil.
Vi dro dit stormen nettopp hadde herjet.
-Kaylee! Kaylee, hvor er du? -Hallo?
Jeg har deg.
Herregud.
Dette suger som faen.
Lynet slo ned i bakken rundt oss.
Nær nok til at hårene stakk opp.
Det var galskap.
Nerver i høyspenn. Hvor skulle vi dra?
Hvor skal vi dra? Hvor er huset? Noen!
Herregud, familiene våre.
Tornadoen gikk i retning av mammas hus og huset til Kaylee og Erics foreldre.
Herregud.
Vi husket at lastebilen vår burde stå parkert utenfor Alp's.
Vi dro og lette etter lastebilen.
Dere!
Eric!
Eric, Kaylee, kom hit!
Lastebilen var der, men den var blitt smadret.
Jeg hadde veska og ting på meg, så jeg hadde nøklene.
Vi skulle komme oss hjem.
Vi hadde fire punkterte dekk. Vi kjørte over telefonstolper,
trær,
strømledninger, alt vi måtte, fordi vi prøvde å nå familiene våre.
Jeg vet ikke hvordan vi kommer oss gjennom dette.
Det er minst to veltede semitrailere på I-44.
Stryk siste. Vi har flere veltede kjøretøyer.
Jeg våknet og var fremdeles i bilen.
Jeg sa: "Er alle andre her? Lever alle? Dere må si noe. Kan noen svare meg?"
Så sa broren min: "Ja, jeg er i live."
Og Evan sa: "Ja, jeg er også uskadd."
Men… jeg hørte ikke noe fra Steven.
Jeg måtte ut av bilen. Jeg måtte finne ham.
Jeg ropte: "Steven, jeg må finne deg. Si navnet mitt."
"Steven!
Gi meg et tegn. Si at du er her. Hei!"
Øynene mine åpnet og lukket seg,
inn og ut av bevissthet.
Jeg så ansiktene til Doug, Evan og Dylan, som kom løpende bort.
"Hvorfor faen går de og ikke jeg? Det er ikke et godt tegn."
Jeg prøvde å bevege meg. Så følte jeg smerten og begynte å skrike.
Det gjorde jævlig vondt.
Det var sinnssykt.
Han var helt maltraktert.
Jeg sverger at jeg kunne se hjertet hans slå gjennom brystet.
Vi skulle skaffe hjelp og sørge for at han overlevde.
Jeg begynte å se lys på vei mot toppen av bakken.
Jeg sto foran bilen mens den kom mot meg, men den kjørte bare rett forbi.
Så kom det en Chevy over bakketoppen.
Bilen var allerede herpet.
De gikk ut av bilen umiddelbart.
Jeg sa: "Jeg skal sove." Dylan slo meg i ansiktet.
Jeg tenkte: "Jeg gir opp. Jeg kommer til å dø her."
Og så besvimte jeg.
Lederen organiserer skadeprioritering på 20th og Range Line.
Da vi ankom 20th og Range Line, så det ut som en krigssone.
Det lå lik i veien,
bygninger var borte,
og biler var blitt veltet.
Total ødeleggelse overalt.
Be alle betjenter med arbeidsfri om å melde seg til tjeneste.
Kan dere velge et område og sette det i stand?
Jeg hadde lært ambulansearbeid,
så vi bare satte i gang og gjorde hva vi kunne for å hjelpe.
Jeg var 18 år gammel, men jeg var ikke redd.
Jeg var ikke bekymret. Jeg var der med pappa.
Han sa: "Du tar det området og jeg dette, og så rapporterer vi tilbake."
Uansett hvor jeg snudde meg, så jeg stadig flere skadde.
Jeg husker at noen kom bort til meg i en kappe fra avgangsseremonien.
En jente som sa: "Keegan, hvor er familien min?"
Jeg aner ikke hvem det var.
Hun må ha kjent meg. Hun kunne navnet mitt og hadde på seg en avgangskappe.
Fjeset hennes var blodig, så jeg vet ikke hvem det var.
Jeg hadde gått i timevis.
Jeg var i sjokk.
Himmelen hadde helt sprø farger.
Det føltes nesten som en eterisk verden.
Jeg så moren min, og hun var i live, og jeg var så lykkelig.
Det var ikke verdens ende. Familien min var ikke borte.
De var i live.
Mamma og pappa sa at hjemmet vårt ble fullstendig ødelagt.
Jeg husker at hun klemte meg og la armen rundt meg.
Jeg hørte mamma si:
"Jeg var på Target da det skjedde. Jeg kjøpte hårfarge."
Det var så tåpelig, men jeg sa: "Takk Gud for at du farger håret.
Jeg er så glad du ikke var hjemme, og jeg er så glad for at du er trygg."
Så snart vi kjørte av Main Street,
kjørte vi oss vill.
Vi kjente det nabolaget som våre egne bukselommer,
men vi ante ikke hvor vi var. Det var umulig å orientere seg.
Det var et jorde.
Kaylee kjørte seg fast på jordet.
Hun gasset på litt, og jeg husker at vi sank litt.
Eric og jeg sa at vi kunne gå ut og dytte. Vi hoppet ut av bilen.
Vi så på hverandre og sa: "Finnes det et jorde midt i Joplin?
Hvor er vi? Hvorfor er vi på et jorde?"
Så innså vi at vi var på idrettsbanen på skolen.
Skolen vi gikk på. Det var der vi var.
Vi klarte ikke å gjenkjenne
at vi var der vi hadde gått på skole hele barndommen.
Det var sjokkerende.
Det er over 2100 elever på Joplin videregående.
Jeg har tenkt på fremtiden i påvente av at det vil skje noe stort.
I dag skjer det store.
Har du hørt noe om Joplin videregående på 20th?
Joplin videregående er blitt ødelagt.
Det er sprøtt. Jeg ble uteksaminert i dag.
Som regel skjer det ingenting når tornadosirenene går av.
Jeg trodde ikke noe ville skje.
Den ene dagen jeg sier: "Ingenting kommer til å skje…"
Én, to, tre, fire, fem.
Weather Channel med Mike Bettes. Amanda, hører du meg?
Joplin er rasert.
Det har vært uvær i store deler av midtlandet.
Vi ser bekreftelser på en tornado i Joplin i Missouri.
Disse opptakene sendes direkte.
Jeg har aldri sett på maken.
Det tar pusten fra meg. Herregud.
Det er et knusende syn. Jeg…
Jeg kan bare si at det minner veldig om det vi så i forrige måned i…
Unnskyld meg.
I Tuscaloosa.
Herregud.
Mike, går det bra?
Du ser sikkert noen helt forferdelige ting.
Ja, det er…
Jeg så det og tenkte: "Å, faen."
Noen fra Weather Channel ble rørt av ødeleggelsene. Det er ekte saker.
Det er rart å se det gjennom utenforståendes øyne.
En kraftig tornado raserte en stor del av byen.
Det er visstnok nesten ingenting igjen.
Dette er veldig alvorlig, og slikt skjer veldig raskt.
Det er vrient å få inn kameraer, men vi jobber med det.
Morgenen den 23. ble jeg oppringt av Fox 5-stasjonen i San Diego.
De spurte om jeg kunne rapportere,
for ingen riksdekkende kanaler hadde kommet seg til Joplin ennå.
Jeg husker at jeg tenkte for meg selv:
"Hvis de andre reporterne klarer det, klarer jeg det også."
Meteorolog Chad Crilley her i Joplin sentrum
i boligområdene som ble rammet av en stor tornado.
Vi ser omfattende skader her.
De neste dagene satt han i studio med meg.
Chad fikk faktisk felttrening
på akkurat det vi driver med her i Tornado Alley.
Jeg visste på det tidspunktet at Chad ville bli en stjerne en dag.
Takk, Wolf. God kveld. Vi begynner i Joplin.
Den rekordstore F5-tornadoen rev opp et 10 km langt sår her.
Etter tornadoen var Joplin på alles radar.
Joplin ble rasert av en tornado.
Det ser postapokalyptisk ut,
og det forventes at uværet fortsetter i morgen. Oi!
Det kom nyhetsreportere fra hele verden.
Noen hus ble pulverisert.
Myndighetene har erklært unntakstilstand.
Det var masse media. Kameraer overalt.
Jeg følte at det var en måltavle på ryggen min
som sa: "Film ham."
Kan du stave navnet ditt?
Jeg heter Cecil Cornish. C-E-C-I-L, C-O-R-N-I-S-H.
-Hvor gammel er du? -Sytten år.
-På videregående? -Ja.
Ja.
Da alle kastet luene opp i lufta, tenkte jeg: "Endelig i mål."
Jeg trodde ikke jeg måtte dele avgangsdagen min
med et av byens mest tragiske øyeblikk. Det var ganske tøft.
Jeg vet ikke om vennen min, Will Norton… Han er savnet. Det er fortsatt ille. Men…
Ja, så…
Mobildekningen var veldig dårlig.
Jeg husker at folk tekstet og sa: "Hei, går det bra? Hvor er du?"
Det var da jeg innså at Will ikke var blitt gjort rede for.
Jeg kom akkurat tilbake fra LA i går kveld for en langhelg med moro.
Det er Will Norton, 18 år gammel.
Ja, jeg går på videregående. Ingen tror meg, jeg sverger.
Her er skolebeviset mitt.
Han er allerede en stjerne på YouTube med over halvannen million visninger.
Jeg får ikke sove. Jeg er i altfor godt humør,
og jeg vet ikke hvorfor.
Han forsvant på søndag da tornadoen traff SUV-en hans.
-Kan du si navnet ditt? -Tracey Presslor.
Og vi snakker om…
-Nevøen min, Will Norton. -Han kjørte hjem fra avgangsseremonien.
Sirenene gikk av. Alle dro i ulike retninger for å søke ly.
Han kjørte, og broren min satt i passasjersetet.
Tornadoen bare løftet dem og sendte dem opp i været.
Han tok tak i nevøen min og holdt fast i ham,
og Will begynte umiddelbart å sitere bibelen.
Han siterte vers etter vers, og tornadoen dro ham gjennom soltaket
mens broren min hadde tak i ham.
Da jeg så den felles innsatsen,
hadde jeg et håp om at vi ville finne Will.
Folk lette etter ham dag etter dag og prøvde å finne ut hvor han var.
Vi tror at han fortsatt er der ute,
men vi er bekymret for at tornadoens virvel
kan ha ført ham mye høyere og mye lenger.
Jeg ber alle i området fra Joplin i retning Springfield og Nevada
om å sjekke åkrene sine og lete i trær.
Ikke bare etter nevøen min, men det er mange savnede.
En ekstremt sjelden kjøttinvaderende sopp kalt zygomykose
infiserer ofre for tornadoen i Joplin i Missouri.
Flyvende vrakrester skal ha skylden for den sjeldne, men alvorlige sykdommen.
Åtte personer har fått en sjelden type sopp,
og tre av dem har dødd.
Steven var i koma,
og han fikk en kjøttetende sopp som tok livet av folk.
Den spiste benet hans, huden hans, musklene hans.
Den rev ham i filler.
Infeksjonen forårsakes av en sopp funnet i jord og råtnende vegetasjon.
Siden dette er Ozarkplatået, rev tornadoen seg gjennom veldig mye.
Det var nesten umulig at den ikke ville medføre noe sånt.
Soppene er ekstremt invaderende. Det svarte, døde vevet må fjernes.
Steven hadde fem prosent sjanse for å overleve.
Jeg var redd for å miste vennen min som nå kjempet for livet.
I koma hadde jeg en sprø drøm.
Jeg visste ikke om hodet mitt var kappet av
og fremdeles var i live et sted, for jeg kjente ikke kroppen min.
En mørk påminnelse om de fæle kreftene som venter på å bli sluppet løs.
Det føltes som om jeg ventet på å dra et sted,
men ventestedet var et helvete for meg.
Jeg tenkte: "Dette er ikke ekte. Jeg må ut herfra."
Det er sjeldent. Jeg har aldri sett et tilfelle på over 30 år.
Mamma og pappa snakket med legen som om jeg ikke var der.
Men det var deilig å høre stemmene deres.
Foreldrene mine skiltes da jeg var ni.
Vi flyttet ut, og det tok knekken på faren min.
Han begynte å ruse seg igjen, og så mistet han jobben og huset.
Jeg flyttet hjemmefra da jeg var rundt 12 og bodde hos venner.
Jeg ville ha det livet som normale familier hadde.
Et stabilt hjem, middager og sånne normale ting.
I drømmen min sa legen: "Vi kan ikke bruke mer ressurser på sønnen deres.
Vi må gi ham opp."
Jeg friket ut, for jeg kunne ikke snakke.
Jeg tenkte: "Jeg vil leve."
Jeg våknet, og det var sol ute.
Jeg pustet uteluft for første gang, og det tok pusten fra meg.
Jeg forsto at drømmen ikke var virkelig.
Å våkne fra koma er som om kroppen har ligget i en kiste i 100 år,
og Gud gir deg en sjanse til å leve igjen.
Det føles skjørt. Man føler seg…
…som en baby.
Det gjør veldig vondt.
Mamma og pappa kom inn, og de gråt.
Pappa sa: "Jeg visste han ville overleve." Jeg hadde aldri sett Evan gråte før.
Første gang han og Dylan kom inn,
begynte han å gråte, og jeg prøvde å muntre ham opp.
Jeg sa: "Gråter du?"
Han sa: "Du er skada, kompis. Du er ganske hardt skada."
Soppen tok over meg.
De skar av en bit av meg, og soppen vokste ikke tilbake,
så de begynte å skjære av alt.
Ribbeina, deler av lungen, leveren.
Høyre brystvorte er borte.
Og de fjernet en del av hjertet mitt.
Bortsett fra det
har jeg mer eller mindre en strandkropp.
Ikke sant?
Jeg tenkte mange ganger at jeg ville miste sønnen min.
Det er et mirakel at han overlevde.
Jeg vil bare dra hjem og finne meg til rette.
Og gå tilbake til normalen.
Pappa gjorde mye for å hjelpe meg gjennom de fire månedene på sykehuset.
Han var der hver dag.
Kjærlighet er alt man trenger.
Man trenger ikke noe annet i livet enn familien.
Jeg satte ikke stor nok pris på det før tornadoen.
Jeg så hvor mye jeg trengte dem, og de stilte faktisk opp denne gangen,
og det førte meg og faren min nærmere hverandre.
Det er utrolig hvor sterkt det båndet er når man trenger det.
En følelsesladd dag for Steven Weersing, "det levende mirakelet".
Pressen kalte meg Mirakelgutten.
Jeg forsto ikke helt hva det betydde, for jeg syntes ikke jeg var et mirakel.
Det krever en som meg å overleve noe sånt.
Jeg er ikke overrasket.
Overraskelse, jævler.
Folk sa at den virkelige verden suger.
Jeg innså ikke at 15 minutter etter avgangsseremonien
ville den virkelige verden ramme oss og 2011-kullet.
Den rammet oss og meg med voldsom kraft.
Letingen etter Will Norton er over.
Liket ble funnet i en dam nær der tornadoen hadde veltet Wills SUV.
Herregud. Han tilhørte 2011-kullet. Det er mange minner der.
Will hadde en aktiv YouTube-kanal.
Han har masse videoer.
De viser Wills dagligliv og hans entusiasme for livet.
Will sa at han hadde fått fullt stipend på en filmskole i California.
Jeg var veldig stolt av ham.
Han ville bli den neste Steven Spielberg.
Vi var ikke nære venner,
men det at han delte sine drømmer, skapte drømmer i meg selv.
Jeg skal vise dere hvor mange som er her.
Han holdt en stor halloweenfest i sisteåret.
Det var nok et av årets høydepunkter for alle.
Latteren hans er overdreven. Jeg kan høre den i hodet nå.
Ha det, folkens.
Alt han gjorde, var velment.
TIL MINNE OM WILL NORTON
Alle ble påvirket av tornadoen.
Alle mistet en av sine nærmeste eller en venn eller et hjem.
Ingen kom uskadd fra det.
Mine foreldres hus var borte, men familiene våre greide seg.
Jeg vil bare ta en sigarett der vi sto.
Det var her vi var.
Vi klynget oss sammen her.
Jeg føler meg takknemlig.
Skyldig.
For at vi kom uskadd fra det
når mange andre ikke gjorde det, og spesielt barn.
Vi var veldig heldige.
Vi løp ut her, hoppet ned og løp ned dit.
Fy faen.
Jeg har hørt om PTSD og hvordan det kan påvirke en,
og jeg kan føle at jeg vibrerer litt, om du skjønner.
Det er det som skjer hver gang jeg snakker om det.
Det er sprøtt.
Sommeren etter tornadoen jobbet alle i lokalsamfunnet hardt
med å finne tilbake til normalen.
VIDEREGÅENDE SKOLE
Jeg så skolen og tenkte at vi var det siste kullet som gikk der.
Vi var de siste som ble uteksaminert fra det bygget.
De veggene og gangene
og alle minnene der er borte for alltid.
Etter alt dere har gjort og gjennomgått, kan ingenting skje på en fotballbane
som vi ikke kan overvinne hvis vi holder sammen.
-Er dere med meg? -Ja, sir!
Joplin Eagles!
Byen gledet seg til den første hjemmekampen.
Joplin Eagles!
EAGLES' HJEMMEBANE
Fotballbanen tok ikke skade av tornadoen.
Jeg husker stoltheten og de fulle tribunene da jeg gikk inn.
Det hadde jeg aldri sett før.
Jeg tenkte: "Dæven!"
Jeg fikk lyst til å spille.
Joplin videregåendes Eagles!
Byen vår opplevde noe skikkelig kjipt.
Kom igjen, Eagles!
Det hadde vært lett å flytte et annet sted.
Joplin ble bygget av gruvearbeidere.
Folk tok sine egne motorsager og bidro.
Det sier mye om Joplin.
Touchdown for Joplin Eagles!
Under gjenoppbyggingen var det utrolig å se hvor mye hjelp som kom.
Anslagsvis 300 000 frivillige fra hele landet bidro med tid og energi.
I distriktet fikk de elevene tilbake på skolen uten å gå glipp av én dag.
-Joplin videregående har åpnet… -Velkommen.
…på kjøpesenteret.
I sisteåret, selv om vi var ulike og hadde ulike klikker,
var det et samhold som var veldig unikt for oss.
Noen av livets sterkeste bånd er dem vi skaper
når alt rundt oss virker ødelagt.
For innbyggerne i Joplin og 2012-kullet
har veien vært vanskelig, og dagen har vært lang,
men vi har morgendagen,
så vi marsjerer.
Vi marsjerer sammen.
Presidenten er sjelden til stede på avgangsseremonier.
Det er sprøtt. Det betydde veldig mye.
Mitt største håp for dere er at når dere begynner dette nye kapittelet,
så vil dere ta med dere Joplins ånd til alle steder dere reiser,
til alt dere gjør.
Dere kan være en påminnelse
om at vi ikke er ment å gå denne veien alene.
At vi ikke er forventet å møte motgang alene.
Gratulerer. Måtte Gud velsigne dere.
Måtte Gud velsigne 2012-kullet.
Måtte Gud velsigne USA.
Cecil Cornish.
Jeg er veldig stolt av dere.
Og jeg vil ta så mange som mulig i hånden.
-Godt å se dere. Jeg er så stolt av dere. -Takk.
Godt å se deg.
Da jeg var 17, var jeg opptatt av å bli valgt,
men det mektigste er å velge seg selv.
Nå som jeg er eldre, er jeg en åpent homofil mann.
Jeg leder en ideell støttegruppe for skeive
som har det som meg da jeg var ung.
I oppveksten var det å bli i hjembyen det verste jeg kunne tenke meg.
Men nå bor jeg her,
og jeg elsker Joplin.
Jeg elsker Joplin utrolig høyt.
Alt jeg har gjort i livet, alt jeg måtte gjennomgå,
skjedde nok av en grunn.
Pappa!
Å bli far er det beste i verden.
Det føles så bra.
Jeg trodde aldri jeg ville kjenne den følelsen.
Det er det jeg har savnet og trengt.
Jeg vil gi barna mine alt det som jeg ikke hadde, og mer til.
Barna ser på meg som en superstjerne.
Jeg elsker dem alle.
Etter tornadoen
eksploderte selvtilliten min.
Jeg var klar for alt.
Jeg fikk en jobb som fikk meg til å dra til nye steder,
sette meg på fly, kjøre i storbyer, møte nye mennesker.
Det ville jeg aldri gjort
hvis jeg ikke hadde opplevd Joplin-tornadoen.
Kjør på.
Jeg er ikke redd for noe lenger.
Hei.
-Godt å se deg. -Fint bål.
-Takk. -Bra jobbet.
Jeg ville sagt at Mac hjalp til, men han er den samme gamle.
Den erfaringen vi deler,
Kaylee, jeg og broren hennes…
Vi vil alltid være nære på grunn av det.
Det høres ut som en klisjé, men man må virkelig
verdsette tiden man får med folk.
Det er noen mennesker jeg aldri så igjen etter den dagen.
Moder jord er noe man ikke bør kødde med.
Jeg bøyer meg for henne.
Hun er nifs.
Utvilsomt.
Tilegnet de 161 livene som gikk tapt den 22. mai 2011
og lokalsamfunnet i Joplin.
Global oppvarming forårsaker hyppigere ekstremvær
som kan få katastrofale følger for lokalsamfunn.
Tekst: Aleksander Kerr