Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Eram promoția 2011 la Liceul Joplin.
Ne pregăteam pentru festivitatea de absolvire.
Multiple tornade fac prăpăd în toată țara.
Tuscaloosa, Alabama, distrus de o tornadă violentă.
Într-o lume în care nu ducem lipsă de dezastre naturale,
devine tot mai clar că ne îndreptăm spre sfârșitul lumii.
Majoritatea colegilor mei credeau că atât ne-a fost.
A doua cea mai mortală serie de tornade din istoria SUA.
Peste 300 de tornade.
Așa că ne-am supranumit Promoția Apocalipsei.
Conform lui Camping, indiciile matematice din Biblie fac referire la 21 mai.
Majoritatea credeau că e ridicol.
„Și de muriți, cumpărați ziarul!”
- Da. Și de muriți. - A generat multe discuții.
Seara aceea am petrecut-o împreună.
- Trei minute până la decolare! - Cinci, patru, trei, doi, unu!
SFÂRȘIT
Suntem încă în viață!
A fost cam de rău augur că toți ne sărbătoream supraviețuirea
cu 24 de ore înaintea celui mai negru scenariu posibil.
E o tornadă.
Unde mergem? Ne-a împresurat!
Dumnezeule!
Haide! Intră!
TORNADA: ÎN MIJLOCUL FURTUNII
S-au tot făcut previziuni apocaliptice.
Apocalipsa nu a avut loc pe 21 mai.
22 MAI
Camping a precizat că o zi a judecății sufletului…
Ziua a început cu stângul.
MAC ȘI KAYLEE
M-am trezit cu o mahmureală de zile mari după „petrecerea supraviețuirii”.
Lumea urma să se sfârșească. Avea să înceteze să existe,
așa că ne-am gândit să bem încontinuu până a doua zi.
Mac era mahmur.
Voiam o pizza plină de grăsime, dar el nu mă lăsa să-mi iau.
Era acordată?
- Ce? - Era acordată?
- Nu tocmai. - Bine.
Eram într-o relație cu Mac. Muzica ne-a adus împreună.
Mac era pasionat de vreme, ceea ce mi s-a părut foarte drăguț.
Am acceptat asta.
Janice Huff, cu detalii despre furtuni. Bună dimineața!
Deocamdată, nu vedem nimic, dar factorii sunt prezenți.
Din păcate, factori ideali pentru tornade în perioada aceasta.
Am ieșit din casă.
Am privit în sus, iar cerul era senin cât vedeai cu ochii.
Se anunțase o singură furtună venind dinspre vest.
Era un singur nor imens cumulonimbus.
Dar vârful lui era atât de înalt și atât de sus în atmosferă,
încât nu vedeai până unde se extinde.
Era un indiciu clar că avea să fie o furtună puternică.
La câte furtuni urmărisem, se putea zice că sunt un vânător de furtuni amator.
Și totuși, nu mai văzusem așa ceva.
M-a lăsat mut de uimire.
Mac s-a uitat la radar, a arătat spre el și a zis:
„O celulă ca asta clar va da naștere unei tornade.”
I-am întrebat pe Kaylee și pe fratele ei dacă vor s-o urmărim.
Nu mai erau necesare cuvinte. Hotărâsem deja.
„Da! Clar!”
În data de 22 mai 2011, eu și mama zburam
din San Diego, California, către Joplin, Missouri.
Eram diferit față de ceilalți copii.
Mulți copii se jucau fotbal sau se uitau la desene animate.
Eu voiam doar să urmăresc prognoza meteo sau să fiu cel care o raportează.
Chad Crilley, în direct din Big Bear, California,
unde avem zăpadă abundentă.
Condițiile meteorologice severe continuă în sudul Californiei.
Te simți ca un superstar?
La nouă ani, am ajuns să prezint vremea, și am continuat s-o fac în adolescență.
Bună dimineața! Fiți atenți aici! Începem de dimineață…
Probabil știam mai multe despre vreme decât credea lumea.
Eram deosebit de interesat de tornade.
- Trebuie să ne distanțăm. - Știu ce fac.
Prima dată când am urmărit Tornada, mi-a trezit curiozitatea
cu privire la elementele cheie care dau naștere unei tornade violente,
dar și asupra experienței celui care trece prin ea.
Va fi o zi foarte frumoasă, cu temperaturi în jur de 20 de grade.
Mă plictisisem de vremea din San Diego.
Visam să raportez dintr-un loc cu fenomene extreme.
Voiam să merg în Vestul Mijlociu, în zona numită Aleea Tornadelor,
unde condițiile locale favorizează
formarea mai multor tornade decât oriunde altundeva pe Pământ.
Curenții de aer cald și rece se întâlnesc,
cauzând rotații incredibil de puternice, care produc tornade.
Fără să-i spun mamei, am trimis un e-mail unor meteorologi din Vestul Mijlociu.
Am primit un răspuns.
S-a dovedit a fi o seară foarte mohorâtă în toată zona.
Am avut furtuni în întreg centrul Texasului.
Anume, de la meteorologul Doug Heady de la KOAM din Joplin.
Vremea se va înrăutăți după miezul nopții.
Chad a spus că vrea să vină la Aleea Tornadelor și să-mi vadă munca.
A trimis și înregistrări.
După luni de planificare, vă prezint Centrul Meteorologic KPPRLA!
Avea un platou de înregistrări în garaj.
Sunt meteorologul Chad Crilley…
Vedeam că Chad nu se juca.
Dar, pentru că avea 13 ani, i-am zis: „Chad, trebuie să discut cu mama ta.”
Am fost puțin nedumerită: „Cine e tipul ăsta? Și unde e Joplin?”
Chad a zis că vrea să meargă singur.
I-am spus: „În niciun caz! Merg cu tine.”
Cele mai mari tornade au loc în luna mai,
deci știu că între 22 și 24 mai vom avea fenomene meteo extreme.
Și-au luat biletele de avion.
Chad era la geam, și s-a uitat la mine.
Mi-a zis: „Mamă, vremea e foarte ciudată.”
Am început coborârea în Joplin. Turbulențele erau tot mai intense.
Dnelor și dlor, traversăm o zonă cu turbulențe. Căpitanul…
Chad mi-a spus că hotelul are un adăpost.
Când mi-a spus asta, m-am gândit: „Despre ce vorbește?
Ce adăpost? Unde mergem?”
Fusese o duminică senină. Ieșisem de la biserică, îmi spălam mașina
și mă gândeam ce vreme frumoasă e.
Joplin…
e un loc interesant.
Joplin e o zonă în care textul biblic e considerat literă de lege.
Sunt tot atâtea biserici la fiecare colț cât sunt restaurante McDonald's.
În 2011, eram în clasa a XI-a.
Eram în gașcă cu copiii creștini.
Trebuia să ascund că sunt gay.
Fiți atenți ce și-a făcut Holly la față!
Nu-i așa că arată minunat?
Nu. Rujul ăsta?
Aveam freza ca a lui JC Chasez de când era la NSYNC. Aveam tupeu.
Îl iubesc pe Iisus. Și pe Dumnezeu,
dar nu știam dacă oamenii Lui mă iubesc. La școală, am fost hărțuit.
Fetele îmi aruncau bilețele pe care scriseseră „queer”.
Copiii erau tare răutăcioși.
Mă tot întrebam: „Când o să vină Dumnezeu să mă ia?” Pentru că nu-mi plăcea aici.
Urmează știrile KZRG cu Chad Elliott și Josh Marsh.
Ceremonia Liceului Joplin va fi la Universitatea de Sud din Missouri.
Pentru absolvenți, e o zi mare.
Mă pregăteam de absolvire.
Fiecare avea să meargă pe calea sa, către următoarea etapă a vieții.
De-abia așteptam.
La Liceul Joplin erau multe găști.
Aș spune că eram în cea a sportivilor.
La Liceul Joplin mergeau peste 2.100 de elevi.
Fiind atâția, e greu de crezut
că vreunul ar putea să fie cel mai popular,
dar diferențele sociale nu puteau fi mai clare.
Iată povestea elevilor cei mai populari de la Liceul Joplin.
Sunt Will Norton, pe JET-14.
Will, un prieten apropiat, avea un canal YouTube.
Willdabeast urmat de cifre. Nu l-am urmărit.
Nu eram fanul lui, ci doar un prieten.
Dar Will m-a băgat într-un clip.
Iată-l pe Keegan, sportivul fustangiu!
Nu știu dacă m-aș defini așa.
Will a zis că sunt sportivul fustangiu. Așa eram perceput și poate chiar eram așa.
Sunt la liceu. Nu sunt obligat să fiu cu o singură persoană.
Un jucător de 1,80 m, 90 de kilograme, în ultimul an, numărul 85, Keegan Henry!
Eram căpitanul echipei de fotbal. Fetele mă băgau în seamă.
Îmi plăcea sportul și meciurile de vineri seara.
Aveam emblema orașului pe piept. Eram mândru de asta.
Nu voiam să merg la festivitate. Mi se părea exagerată.
Una dintre surori mă certa că aveam cămașa șifonată.
I-am zis: „Nu trebuie călcată. Hai să mergem odată!”
Majoritatea furtunilor vin dinspre vest,
așa că am mers spre zonele mai netede dinspre Kansas.
Nu multe furtuni produc tornade,
ele formându-se când condițiile sunt perfecte.
Cu cât furtuna e mai puternică, cu atât se rotește mai tare.
Se formează un mezociclon.
Odată îndeplinite condițiile, se formează o tornadă.
Ca prin magie.
E uimitor.
Cele mai multe tornade se formează
în zonele de câmpie din estul Munților Stâncoși.
Dacă ai crescut pe Aleea Tornadelor, tornadele nu erau mare brânză.
Auzeai sirenele de tornadă în fiecare an,
dar nimeni nu le băga în seamă.
De obicei, doar mutau vacile în altă parte a câmpului.
Am mers des să urmăresc furtuni cu Kaylee și fratele ei, Eric.
Ascultam muzică și conduceam.
Mac e opusul meu în multe feluri.
Eram fascinată când îl întrebam: „La ce te gândești?”
Iar el răspundea sincer: „La nimic.”
Cum e posibil? Cum poți să nu te gândești la nimic?
Jonglam cu cel puțin 12 idei diferite în orice moment al zilei.
Am învățat să-mi fac liniște în minte.
Cu heavy metal.
Te izbește cu intensitatea ei,
iar asta mă distrage de la șirul gândurilor.
Îmi luasem diploma de licență în matematică, matematică computațională,
tehnologia informației și informatică.
Dar mi-era greu în tinerețe să-mi fac prieteni.
N-am stat bine la capitolul încredere.
Mă înconjuram cu oameni care mă făceau să mă simt confortabilă și în siguranță.
Fratele meu Eric mi-e cel mai bun prieten.
Iar cu Mac mă puteam relaxa.
Odată ajunși aproape de Kansas,
ne-am oprit la granița dintre state, la o benzinărie, și am privit furtuna.
Eram la câțiva kilometri de Joplin.
Ne scoteam camerele de filmat
ca să înregistrăm orice s-ar fi putut să urmeze.
Eram dependent de adrenalină. Alergam încontinuu după senzații tari.
Nu eram pregătit să ies pe teren și să fac asta.
Am fost cam iresponsabil,
dar pur și simplu simțeam că trăiesc. De fiecare dată era ca o aventură.
Fiindcă Liceul Joplin avea atât de mulți absolvenți,
ceremonia nu putea fi ținută la liceu.
A fost ținută la marginea orașului, la Universitatea de Sud din Missouri.
Stimați invitați, să aplaudăm împreună promoția anului 2011 a Liceului Joplin!
Vă rugăm să vă închideți telefoanele mobile,
ca toată lumea să se poată bucura de ceremonie.
Doresc să vi-i prezint…
MOR DE PLICTISEALĂ.
Glumeam cu Will prin mesaje, vorbeam despre orice în afară de absolvire.
ȘTIU. E NASOL.
Vă mulțumesc, promoția 2011!
Mai repede! Când scăpăm de aici?
Pentru că muream de plictiseală.
Recent m-am gândit mult la viitor
și la ce ne așteaptă.
Până acum, puteam prezice unde voi fi peste zece ani.
Anume, în Joplin, Missouri, la școală, așteptând să se întâmple ceva important.
Azi se întâmplă acel ceva.
Vă mulțumesc!
Știrile KZRG la 102,9 FM și 1310 AM.
Risc de tornadă până la ora 21:00.
E un risc crescut să vedem tornade și furtuni periculoase.
Mă duceam la muncă. Lucram la un magazin de iaurt înghețat,
CherryBerry.
MULTE AROME MAI MULTE TOPPINGURI
Era nebunie la serviciu
și m-am gândit: „Dacă pot apărea tornade, e un moment bun pentru iaurt înghețat!”
Pe atunci, lumii nu-i păsa de furtuni, decât dacă era avertizare de tornadă.
Dar când vremea se înrăutățea, mă așteptam să vină sfârșitul lumii.
Știu că sună aiurea, dar, pe atunci, era o temă populară.
O vedeam, de exemplu, în filme, ca 2012.
E Răpirea. Cei virtuoși au ajuns în rai…
Glumeau despre Răpire până și-n Familia Simpson.
La biserică ne spuneau că va veni.
Lucrul de care mă temeam era să fiu lăsat în urmă.
Multe zone cu roșu cu risc de tornade,
galben e pentru furtuni puternice.
Era ora 16:20.
Am auzit un scârțâit.
Atunci m-am gândit pentru prima oară
că riscul de tornade ar putea fi pe bune.
GOGOȘI PROASPETE
Aterizasem și eram în drum spre hotel.
I-am scris lui Doug că am ajuns în siguranță.
Spre surprinderea mea, nu mi-a răspuns.
Mi s-a părut cam ciudat,
fiindcă Doug răspundea întotdeauna în cel mai scurt timp.
DESCHIS
Am găsit un loc unde să mâncăm.
Când am intrat în restaurant, vântul abia adia
și nu se auzea ciripitul păsărilor.
Simțeai în atmosferă că avea să se petreacă ceva de proporții.
Ne-am așezat la cină. Restaurantul era plin.
Era un meci de baseball.
Scorul e trei la zero, lovește și trimite mingea în colțul terenului.
M-am uitat la Chad și am văzut că era cu ochii lipiți de telefon.
Pe aplicația de radar
am văzut o furtună supercelulară venind spre sud-vestul statului Missouri.
Eram încântat.
Știam că va fi vreme rea, fix motivul pentru care venisem în Vestul Mijlociu.
Doamne! Uite cum se mișcă norii!
…un nor lung care se rotește pe care-l văd pe County Road.
Se raportează…
Va forma o tornadă?
Ți se pare că vârtejul coboară?
Da, dă semne că va deveni o tornadă.
Coboară tot mai mult.
Și se rotește.
Coboară.
Băieți…
- Devine o tornadă. - Încearcă.
A fost ceva…
cum nu mai văzusem.
Făcusem asta de mai multe ori, dar acum, ceva era foarte diferit.
…zona Columbus. Al treilea raport despre un nor lung.
S-ar putea să formeze un vârtej…
Băieți!
Fluctuează…
Mi-a înghețat sângele-n vine. Mi s-a ridicat părul pe tot corpul.
Simțeam că ceva era în neregulă.
I-am întrebat:
„Să mergem?”
…lângă Riverton.
Să mergem?
Zona de delimitare a norilor era atât de întunecată! Totul îmi spunea
că avea să fie o furtună cu adevărat puternică.
Suntem exact la nord-est de unde se va forma tornada. Stai…
Apoi au anunțat la radio.
Ascultați!
Raportăm o avertizare de tornadă
care se îndreaptă spre capătul nordic al Joplinului…
Suntem la nord-est față de ea. Trebuie să plecăm.
Au o tornadă pe radar.
Să mergem!
- E chiar acolo. - Doamne, uite-o!
E la o aruncătură de băț.
Mi-am pus centura și mi-am pus telefonul pe bord ca să filmeze direct în sus.
Încotro să o iau?
S-a raportat grindină cât mingea de golf.
La naiba!
M-am gândit că, dacă ajungem la sud de ea, am avea un punct de observație bun.
Am fi scăpat și de grindină.
Trebuie să ajungem într-un loc sigur.
Da.
Suge tot aerul din jur. Curenții de aer se îndreaptă spre furtună.
Încetinește! Este o rampă pe calea ferată.
Pâlnia se va forma fie la o milă de aici, fie deasupra noastră.
Pâlnia s-ar putea forma în orice clipă.
Oprește-te aici, pe dealul ăsta! Da.
Priviți acolo! La tot ce se petrece!
Da.
Coborâți!
Rămân în mașină, ca să putem pleca urgent.
S-au declanșat niște sirene zgomotoase.
Nu mai auzisem niciodată asemenea sirene.
O avertizare de tornadă fusese emisă pentru unde ne aflam.
A zis: „Mă duc până afară să văd ce e.”
M-am întors spre mesenii de lângă mine și le-am spus:
„Tocmai am venit din San Diego. Este un motiv real de îngrijorare?”
M-au asigurat că sirenele se folosesc des și că n-am motiv de îngrijorare.
Auzind asta chiar de la localnicii din Joplin,
mi-am continuat cina, gândindu-mă că totul va fi bine.
Am observat imediat cât de întunecat era cerul.
Avea și o nuanță foarte verde.
Bună seara! Sirenele care anunță tornade continuă să răsune.
Probabil că le auziți în fundal.
Auziți-le!
Dacă sunteți în zona Joplin, e timpul să mergeți la adăpost.
Neapărat să vă adăpostiți!
Ceea ce am văzut după aceea m-a îngrozit.
Găsește cea mai violentă tornadă din câte au existat,
și pune-o într-o imagine radar!
Văzând tornada uriașă care se îndrepta spre oraș,
am crezut că vom muri.
Chad a venit în fugă și m-a apucat de braț
și mi-a zis: „Trebuie să plecăm acum!”
„Nu, e în regulă. Cică se întâmplă des. Nu-ți face griji, Chad!”
Eram atât de frustrat, încât voiam să urlu în gura mare
că vom muri cu toții dacă nu mergem la un adăpost.
Aveam 13 ani și vocea subțire,
și încercam să le spun mamei și adulților ce să facă.
Cardinals conduc cu…
Întrerupem programul pentru a vă transmite o alertă meteo.
Bună seara tuturor! Sunt meteorologul Doug Heady…
Televizoarele din restaurant au trecut pe postul meteo local.
Prezenta Doug Heady de la KOAM.
S-a confirmat că tornada a făcut contact cu solul.
Auzindu-l pe Doug zicând că se formase pâlnia,
mi s-a confirmat ce văzusem
și am realizat situația în care ne aflam.
Atunci am știut că e grav.
În acel moment, ne-am ridicat și am fugit.
Căutați adăpost!
E o situație periculoasă cu o tornadă formată!
Eram în direct. Tornada s-a format foarte repede.
Îmi dădeam seama de pe radar că e o tornadă masivă și distructivă
care se îndrepta spre est, deci urma să intre direct în oraș.
Să vedem imaginile din turn!
E un cer de rău augur.
Prin camera din turn nu puteam să văd nicio tornadă.
Mă uitam de la stânga la dreapta, încercând să văd unde era.
Puteam să văd doar ceva ca un perete gri închis, negricios.
Ne uităm direct spre vest.
După cum vedeți, s-ar putea să fie chiar acolo,
dincolo de perdeaua de ploaie.
Mi-a luat câteva secunde să realizez că tornada era ascunsă de ploaie.
E ascunsă de ploaie. N-o veți vedea apropiindu-se.
Tornadele puternice rețin atâta umezeală, încât parcă se învelesc în ploaie.
Am știut că majoritatea oamenilor nu vor ști
că e o tornadă monstruoasă chiar în spatele perdelei de ploaie.
Ne-am oprit la un teren cu pietriș, de unde filmam și urmăream locul.
Serios, va da naștere unei afurisite de tornade.
Chiar acolo.
Priviți rotația de acolo!
Frate!
Doamne! Priviți cum se mișcă norii.
Se întunecă.
Cerul se întuneca de parcă se făcea noapte.
Nu mai văzusem așa ceva. Întuneric în plină zi.
A fost ca la o eclipsă de soare.
O furtună uriașă bloca efectiv lumina soarelui.
Ai văzut?
Da, să mergem!
Mac, urcă!
Nu vă panicați!
E cel mai rău lucru pe care-l puteți face.
O să pierdem din vedere ce se va întâmpla.
N-avem de ales.
Nu mai urmăream furtuna.
Ea ne urmărea pe noi.
Vedeți ce e acolo? Se îndreaptă spre noi.
Iată ce puteți face ca să fiți în siguranță!
Dacă sunteți în mașină, coborâți imediat! Intrați într-un adăpost!
ADĂPOSTURI DE FURTUNĂ DIN BETON
Aveam 16 ani,
și dădeam ture cu mașina cu prietenii mei, Evan, Dylan și fratele lui, Doug.
Evan pusese Tech N9ne la radio.
Era o atmosferă înfricoșătoare.
Fratele meu mai mic a propus: „Hai să luăm niște chestii!”
Urma să stăm la povești, nimic ieșit din comun.
Evităm străzile principale. Am luat-o pe străduțele lăturalnice,
pe care, evident, le cunoaștem foarte bine.
În liceu, am fost un lup singuratic.
Am fost exmatriculat pentru că tot cauzam probleme.
Aveam alte priorități, ca datul pe bicicletă și fumatul ierbii.
Eram pasionat de bicicletele BMX.
Toți banii pe care i-am strâns s-au dus pe construirea bicicletei.
Ați încercat să faceți bani în adolescență? E dificil.
Tata mi-a scris: „Vine o tornadă. Ai grijă!”
I-am răspuns:
„Nu văd nici urmă de tornadă. Ne vedem mai târziu.”
Și nu știu dacă e din prostie sau nu,
dar tornada din Vrăjitorul din Oz nu mi-a insuflat deloc teamă.
După două minute, s-a întunecat brusc.
Apoi s-a făcut noapte.
Abia vedeai în fața nasului.
Negru ca moartea.
Era ceva cum nu mai văzusem.
A fost…
de nedescris.
- Sună iar sirenele de tornadă. - Sirenele de tornadă sună-n Joplin.
Auziți? Sirenele de tornadă.
Trebuie să ne cărăm de aici!
Să plecăm naibii de-aici. Dumnezeule!
Priviți în spate!
- Doamne! - Doamne!
Dumnezeule!
E chiar în spatele nostru!
Mă uitam în micuța oglindă laterală.
Am văzut un monstru întunecat și masiv.
Se auzea un mârâit, de parcă Mamei Natură îi era foame.
…furtuna se îndreaptă spre est. Universitatea de Sud din Missouri,
unde are loc festivitatea de absolvire a Liceului Joplin, e în calea furtunii.
Cheyenne Nooney!
După festivitatea de absolvire, se dă o petrecere mare.
Pregătiți-vă!
E petrecerea de adio. Ne adunăm laolaltă pentru ultima oară.
Amber Cantu!
Urma să fiu DJ. De-abia așteptam.
Îmi amintesc că și Will era entuziasmat.
William Norton!
Suntem chemați în ordine alfabetică.
Andrew Keegan Tinney!
Pe când îmi vine rândul, festivitatea e aproape gata.
Am rămas în urmă ca să fac poze cu Will și alți colegi.
Ai mei se duceau acasă.
Am ieșit de la festivitate și am văzut că vine tornada.
M-a sunat tata și mi-a spus despre sirene și că vine furtuna.
„Trebuie să vii acasă.”
Mi-am dat seama din tonul lui că nu glumește.
Tata e șeful serviciului local de ambulanțe.
Ne-a învățat să fim pregătiți mereu pentru orice s-ar putea întâmpla.
În ultimul semestru, am studiat ca să devin paramedic.
Dacă tata era îngrijorat de furtună,
știam că trebuie să urc în camionetă și să merg acasă.
Era o coloană lungă de mașini.
Am zis: „N-am de gând să aștept.”
Am intrat cu mașina pe gazon și am plecat spre casă mai repede.
E un fenomen meteo periculos.
Mergeți urgent în adăpostul de tornadă! Sau coborâți la subsol!
Ploua tot mai tare.
Situația se înrăutățea pe măsură ce mă apropiam de casă.
Tornada a fost confirmată.
Să aveți în adăpost pături cu care să vă acoperiți,
un radio cu baterii, lanterne.
Poate fi și o cameră a casei, cum ar fi baia.
Doamne!
S-a raportat o tornadă cu mai multe vortexuri la vest de Joplin.
Celula se îndreaptă încet către est, cu 32 km/h.
Mamă!
Sunt raportate pagube.
Mamă!
Adăpostiți-vă!
…pericolul. Știm unde e furtuna.
Lucram la casa de marcat. Șeful mi-a zis:
„Aduni mesele și scaunele de afară înainte să le ia vântul?”
Am început să mut mobila.
Cerul avea culori ciudate.
Atmosfera era nefiresc de calmă. Mi-a dat o senzație foarte ciudată.
Apoi m-am uitat în spatele localului, spre stânga,
și am văzut ceva ce părea ca un zid.
Nu voi uita niciodată zgomotul acela. Era atât de puternic!
Ca un mârâit foarte înfricoșător.
Am fugit înăuntru și am început să strig la adulți.
Dădeam ordine și le arătam cu degetul unde să se ducă.
Mă simțeam ca o marionetă acționată de un păpușar.
Strigam: „Faceți ce vă zic sau veți muri!”
Un cuplu a încercat să plece. Le-am zis să rămână.
„Dacă vine tornada, locul ăsta nu va ține.
Nu-mi las familia să moară într-un local.”
Apoi s-a luat curentul.
S-au dus luminile.
Mulți oameni raportează pene de curent.
Asta va fi situația în timp ce tornada face ravagii…
Iisuse, păzește-mă!
…vedem și asta.
- Măiculiță! - Dumnezeule!
- E foarte rău. - Iisuse!
Farurile erau singurul lucru care ne lumina calea.
Copacii se încovoiau. M-a dus cu gândul la dinozauri
sau ceva masiv pășind printre ei.
Copaci mari, maturi, erau purtați ca niște chibrituri.
Unul a căzut pe mașină, dar nu ne-am oprit.
Parbrizul se spulberase și ploua direct pe noi.
Evan a întrebat: „Ce să fac?”
I-a dat blană, crezând că vine din spatele nostru.
De fapt, noi ne apropiam de tornadă.
Tornada era chiar acolo. Era cât pe ce să ne lovească.
Camera de filmat de pe turn era afectată.
Turnul era poziționat în centrul orașului Joplin.
Priveam totul din postul de televiziune, aflat la 16 km de oraș.
Repet, tornada se află în spatele perdelei de ploaie.
E greu de văzut în acest moment.
Speram ca furtuna să se calmeze rapid,
dar devenea din ce în ce mai puternică.
Pâlnia avea acum diametrul de 1,6 km.
A ajuns la forța maximă chiar în inima orașului Joplin.
Vedem resturi în aer. Vântul e foarte puternic.
V-o arăt și pe radar.
Văzând resturile pe radar, am știut că smulgea până și case
și copaci din rădăcini.
Știam că situația era foarte gravă la momentul respectiv.
Smulgea firele de înaltă tensiune.
Ne prindea din urmă.
Goneam ca să scăpăm de tornadă.
- Unde mergem? - Nu știu!
Ia-o naibii pe acolo!
Trebuie să ne distanțăm!
Dumnezeule!
Am accelerat la maxim.
Ne izbea vântul.
Mai că împingea camioneta în șanț.
Îmi storceam creierii la maxim ca să încerc să-mi dau seama
care e cel mai negru scenariu posibil și cum pot să previn consecințe nefaste.
În naivitatea mea, credeam că am control asupra situației.
Priviți cum bate vântul! Priviți direcția ploii!
Ploaia se îndreaptă încolo.
Stropii de ploaie erau împinși în laterală.
Vedeam vârtejul în fața noastră.
Norii merg în direcția opusă. Doamne! E un vârtej masiv!
Văzând asta, am realizat că ne va ridica în aer.
Dumnezeule! Fiți atenți acolo!
Ne aflăm într-o mașină. E foarte grav.
Încotro? Ploaia… Vântul e atât de puternic!
Unde mergem? E chiar în jurul nostru.
Du-te la Alp's! E cel mai apropiat loc! Ne adăpostim acolo!
Am văzut telefonul lui Kaylee pe bord.
Știam că e important. L-am luat și l-am băgat în buzunar.
Să intrăm naibii aici!
Intrați!
Prieteni!
Haideți!
Haideți odată!
…o tornadă cu mai multe vortexuri
raportată acum zece minute. Deci furtuna e…
…în calea ei. Se îndreaptă spre est.
Când am intrat, în magazin nu era deloc agitație.
Situația de afară devine foarte nasoală. Nu glumim!
E necesar să mergem la adăpost.
- Chiar… - Trebuie să ne adăpostim.
Încă de la început, oamenii nu ne-au luat în serios.
Este un loc unde să ne adăpostim?
- Ce? Aici? - Vă rog!
Trebuie să ne îndepărtăm de geamuri!
Știam ce va urma.
Se îndrepta spre noi o tornadă monstruoasă.
Iar oamenii-și vedeau de treabă.
- Aveți vreo cameră în spate? - Asta e…
Camera frigorifică.
- Să intrăm acolo! - Mergeți în ea!
- Serios, e grav. - În camera frigorifică!
Camera frigorifică era cel mai bun loc în care puteam fi.
Ușa s-a deschis brusc.
Eric a fugit să o închidă.
Eric, treci încoace! Trebuie să intrăm în camera frigorifică!
Haide! Aici!
Aici!
- Strângeți-vă laolaltă! - Doamne, nu e de bine!
Ne-am înghesuit cu toții în zona în care se face înghețata pe băț.
Știam că situația era gravă.
Kaylee s-a ghemuit cât de jos a putut.
Eu am îmbrățișat-o pe la spate.
Eric era în dreapta mea, iar Mac era în spatele meu.
Mi-am înlănțuit brațul de al lui Eric, formând o greutate din corpurile noastre.
Auzeai cum se ciocneau sticlele între ele.
Clădirea parcă vibra.
Situația devenea înfricoșătoare. Foarte înfricoșătoare.
Huruitul creștea pe măsură ce se tot apropia.
Mi-am amintit pregătirea în caz de tornadă făcută la școală.
Pune-ți capul între genunchi și mâinile după ceafă!
Mă gândeam: „Trebuie să le asigur siguranța.”
Era și o familie de șapte persoane.
Am cerut familiei să se adăpostească în baie.
Nu avea pereți care dau spre exterior, dar nu era loc și pentru mine acolo.
Mă întrebam unde să mă duc.
Mi-am amintit că exista un depozit. Avea doi pereți care dădeau spre exterior,
deci eram și mai expuși.
Mai erau doi adolescenți cu mine în camera aia.
Cimentul de sub picioarele mele se sfărâma.
La naiba! Îmi pocnesc urechile, frate!
Simțeai în urechi schimbarea de presiune.
Oameni buni!
- E deasupra noastră! - Doamne!
Apoi am auzit o bubuitură puternică.
A sunat așa…
Și-n următoarea clipă,
totul a zburat.
IEȘIRE
Peretele din fața noastră s-a crăpat.
În fața ochilor vedeam un perete de resturi în zbor.
Am văzut un copac zburând.
Am văzut partea din spate a unei remorci zburând.
O mașină era împinsă în laterala clădirii, iar asta a ținut peretele.
Am văzut toate părțile acelei clădiri destrămându-se cu încetinitorul.
Lucrurile care zburau în jur, pereții care se dărâmau,
tavanul smuls de vânt.
M-am uitat, și pereții dispăruseră. Vedeam strada.
Vedem doar un zid de vânt.
Vai! Ce tare doare!
Dumnezeule!
A fost foarte violent. De parcă cineva mă dădea pe spate cu o mașină de sablat.
Peste tot erau obiecte în zbor.
Am văzut o străfulgerare.
Unul dintre bolțari se desprinsese
și mă lovise în cap.
Ne loveau cioburi de sticlă și pietriș.
Sunetele din jur erau ca cele pe care le auzi când joci darts.
Mă întrebam când voi fi străpunsă de unul dintre acele proiectile.
Când îmi va străpunge gâtul? Sau când îmi va lovi fratele sau pe Mac?
Credeam că zgomotul avea să mă ucidă. Era asurzitor.
Un huruit continuu.
Treceam prin tornadă în timp ce zburau resturi prin mașină.
Eram loviți de pietre.
Cioburile de sticlă se loveau între ele și ne tăiau.
Sugea aerul spre ea.
Le-am zis: „Puneți-vă centurile!”
Intrăm în ea și există șansa să nu ieșim vii.
Ne era atât de teamă că vom muri!
Strigam în gol:
„Doamne, ești atotputernic! Doamne, înconjoară-mă cu lumina Ta!
Apără-ne cu lumina Ta!”
Continua să se amplifice tot mai tare.
Și apoi, dintr-o dată,
s-a oprit.
Am privit în sus,
și am văzut cerul senin.
Eram în ochiul furtunii.
Și nu-mi venea să cred ce vedeam.
„Doamne! Uite cerul!”
Am văzut vortexuri chiar în centru.
A fost incredibil.
Tornadele care formează un ochi sunt imense. Sunt monstruoase.
Când am rămas prinsă în acel moment de acalmie,
în acest mic tunel,
înconjurată de haos,
pentru prima oară în viață
m-am văzut obligată să mă împac cu ideea că nu dețin niciodată controlul.
Nu mișcați! Rămâneți culcați!
Nu vă ridicați!
Când situația s-a liniștit în ochi, mulți au crezut că s-a terminat,
dar noi știam că urma a doua jumătate.
Rămâneți la adăpost!
Prin camera de filmat de pe turn vedem tornada pe sol.
Continuăm s-o urmărim.
În acest moment, situația e foarte periculoasă.
Pentru moment, vom continua să urmărim furtuna.
Nu cred că ne va lovi postul.
A căzut un copac?
Să intrăm!
Lăsați-vă la pământ!
Vine!
Doamne!
Iisuse, părinte ceresc!
Oameni buni, dacă ne auziți, dacă încă transmitem…
- Nu mai transmitem. - Da.
S-a tăiat!
Cu siguranță e o situație foarte periculoasă.
FĂRĂ VIDEO
Camera din turn nu mai transmitea. Fusese lovită sau trăsnită.
Când am pierdut transmisiunea, a fost înfricoșător
să nu pot să le spun oamenilor ce se petrece.
Oare oamenii sunt în siguranță? Se adăpostesc?
Încercam din răsputeri să aflu ce se întâmplă.
Am simțit mașina alunecând pe drum și ridicându-se.
Se răsturna pe o parte.
Apoi a fost luată de vânt.
M-am uitat la ceilalți, luându-mi adio de la ei. Cred că așa arătam.
Parcă știam că voi muri.
Dylan mă prinsese strâns
și se ținea de mine.
Tornada m-a smuls din strânsoarea lui
și am fost aspirat din mașină.
Zburam în tornadă,
în poziție fetală, țipând.
Parcă n-ar exista forță gravitațională. E doar un spațiu foarte mare.
Mi-a trecut viața prin fața ochilor.
Trecusem prin atâtea experiențe!
Mi-am amintit totul și am invocat divinitatea.
Îmi acceptasem soarta
când am văzut lumina.
Adolescent fiind, m-am gândit că e Răpirea.
„Dumnezeu își ia poporul la El.
Dacă ăsta e sfârșitul lumii,
nu vreau să rămân aici să aflu ce se va întâmpla.”
Mi-am dat drumul la un moment dat, ca să fiu luat.
Mi-am simțit corpul ridicându-se de pe sol.
Simțeam cum fratele meu era ridicat de pe sol.
Era de neconceput să mă întorc fără el.
I-am dat drumul celui de lângă, mi-am pus brațul în jurul gâtului lui,
și l-am tras sub mine.
Dar apoi am simțit vântul între mine și Mac,
deci știam că și Mac era tras în sus.
Se ținea de mine cu toată forța, și tot se ridicase în aer.
Mac!
Nu știam cât mă mai pot ține.
A fost îngrozitor să realizez
că unul dintre noi nu avea să scape cu viață.
În acel moment, mă împăcasem cu soarta.
Cred că eram pregătit să mor.
Ne-am spus că ne iubim și am așteptat să murim.
Sunt într-o tornadă!
- Mă aude cineva? - Spuneți!
Polițist rănit!
Tornadă confirmată pe sol. Se deplasează spre sud-est.
Am fost sfătuiți să amânăm cu 10 minute intervențiile
înainte să ieșim pe teren.
Dumnezeule!
Suntem în viață!
Am supraviețuit!
- Suntem în viață! - Suntem în viață!
Pentru o fracțiune de secundă, ne-am bucurat că scăpasem.
Dar bucuria s-a stins foarte repede.
Ce facem acum?
Ce naiba facem acum?
Păi, așteptăm.
Să fugim! De fapt, nu!
Nu, rămâneți la pământ!
Când ne-am uitat în jur,
totul dispăruse.
Parcă era sfârșitul lumii.
Am ieșit și am văzut că orașul parcă explodase.
Nimic pe o rază de doi kilometri.
Toate casele, distruse, copacii, smulși.
Îmi amintesc că țipam.
Credeam că avusese loc Răpirea.
Și că, pentru că eram gay, nu mă luase Dumnezeu la El.
Știam că trebuie să-mi găsesc părinții,
dar nu știam dacă aceștia mai erau în viață.
Apoi a trebuit…
A trebuit să mă pregătesc sufletește.
Echipa de intervenții.
Avem nevoie de toată lumea. Sunt oameni morți și blocați.
Să vină toți!
2-70, raportează!
Totul din sudul străzii principale a fost complet distrus.
Lipsesc clădiri întregi, sunt mulți oameni răniți.
Recepționat. Trimitem ajutoare cât mai repede.
Ne-am adăpostit în bucătărie, așteptând să lovească tornada.
Dar pericolul iminent nu s-a materializat.
Eram derutat. De ce restaurantul nu fusese lovit?
M-am gândit că poate reacționasem exagerat.
Eu și mama ne-am întors la hotel, care era vizavi.
N-aveam semnal la telefoane, deci n-am putut vorbi cu Doug.
Am pornit radioul.
Cel mai negru coșmar a venit la Joplin.
Am auzit despre tot ce se întâmpla la 400 de metri de unde fusesem noi.
Tornada a măturat centrul Joplinului.
S-a format la granița dintre state
și a străbătut orașul, distrugând totul în calea ei.
Am văzut o mașină oprind la hotel.
Și nici nu mai arăta ca o mașină.
Părea ceva ieșit dintr-un film de groază sau care trecuse prin război.
Un domn a coborât din mașină. Nu arăta deloc bine. Sângera.
Se vedea că era în stare de șoc.
A spus: „Orașul Joplin nu mai e.”
Casele au dispărut. Copacii au dispărut.
Mașinile și clădirile au dispărut.
Atunci mi-am dat seama că a fost mai ceva decât orice mi-aș fi putut imagina.
Orașul Joplin va avea nevoie de mult ajutor.
Când am ajuns, tata asculta radioul în garaj.
Oamenii strigă după ajutor. Avem nevoie de ajutor cât de repede.
Sunt sute de oameni răniți.
Tata a zis: „Îmbracă-te!”
Am fugit înăuntru, mi-am dat jos rapid toca și roba.
În doar câteva minute, eram schimbați și pregătiți,
și ne-am urcat în mașina tatei.
Mergeam spre zona din Joplin lovită de furtună.
Kaylee! Kaylee, unde ești?
Mă auzi?
Kaylee, sunt cu tine.
Kaylee, Dumnezeule!
Ce situație de rahat!
Trăsnea pretutindeni, destul de aproape încât să ți se ridice părul în cap.
Era o nebunie totală.
Eram cu nervii întinși la maxim. Unde să mergem?
Oameni buni, unde mergem? Unde e casa? Știe cineva?
Doamne! Familiile noastre!
Casa părinților lui Kaylee și Eric și casa mamei fuseseră în calea tornadei.
Dumnezeule!
Am condus într-acolo.
Trebuia să fie o camionetă în parcarea de la Alp's.
Am pornit în căutarea camionetei.
Prieteni!
Eric!
Eric, Kaylee, veniți aici!
Camioneta ei era încă acolo, dar fusese distrusă.
Îmi păstrasem poșeta asupra mea, așa că aveam cheile mașinii.
Voiam să ne găsim casa.
Aveam patru pene de cauciuc.
Conduceam peste stâlpi de telefonie,
copaci,
linii electrice,
orice era în cale, fiindcă încercam să ajungem la familiile noastre.
Nu știu cum o să trecem. E imposibil.
Sunt cel puțin două camioane răsturnate pe I-44.
Ignorați mesajul anterior. Sunt multe vehicule răsturnate.
Mă trezesc. Sunt încă în mașină.
Am întrebat: „Sunteți toți aici? Sunteți cu toții în viață?
Spuneți ceva! Să răspundă cineva!”
Fratele meu a răspuns: „Da, sunt în viață.”
Apoi, și Evan a zis: „Da, omule. Și eu sunt.”
Dar n-am auzit niciun cuvânt de la Steven.
Trebuie să cobor din mașină și să-l găsesc!
Strigam: „Steven, trebuie să te găsesc! Rostește-mi numele!
Steven!
Dă-mi un semn! Spune-mi că ești aici!”
Ochii mi se deschideau și se închideau. Îmi tot pierdeam cunoștința.
I-am văzut pe Doug, Evan și Dylan fugind către mine.
„De ce ei sunt în picioare, iar eu nu?”
Mi-am zis: „Nu e un semn bun.”
Când am dat să mă mișc, m-a izbit durerea. Am început să strig.
Aveam dureri îngrozitoare.
A fost o nebunie.
Fusese făcut praf.
Pot să jur că-i vedeam inima cum îi bătea în piept.
Eram hotărâți să-i aducem ajutor și să-l ținem în viață.
Am văzut farurile unei mașini venind dinspre vârful dealului.
M-am pus în calea mașinii care, fără să încetinească,
a trecut fix pe lângă mine.
Apoi, peste vârful dealului vine un Chevrolet.
Mașina fusese făcută praf.
Au ieșit imediat din mașină.
Voiam doar să dorm. Dylan mă plesnea peste față.
M-am gândit: „Mă dau bătut. O să mor chiar aici.”
Apoi mi-am pierdut cunoștința.
Se organizează o zonă de triaj la intersecția dintre 20th și Range Line.
Când am ajuns, intersecția aceea arăta ca după un război.
Erau cadavre pe drum,
clădiri smulse din temelii, mașini răsturnate.
Era distrugere totală peste tot.
Chemați ofițerii care nu sunt de serviciu să se prezinte la datorie!
Poți alege un loc unde să amenajezi o zonă de triaj?
Făcusem pregătire ca să devin paramedic.
Trebuia să ne mișcăm rapid și să facem ce putem ca să ajutăm.
Aveam 18 ani, dar nu mi-era frică. Nu-mi făceam griji. Eram acolo cu tata.
A zis: „Tu te ocupi de zona asta, eu de asta, iar apoi ne consultăm.”
Erau oameni răniți pretutindeni.
Îmi amintesc că a venit o fată la mine. Purta o robă de la festivitate.
M-a întrebat: „Keegan, unde mi-e familia?” Nici în ziua de azi nu știu cine a fost.
Știam că mă cunoaște. Îmi știa numele și purta o robă de la festivitate.
Fața ei era plină de sânge și n-am recunoscut-o.
Mă plimbam de ore întregi.
Eram în stare de șoc.
Cerul avea culori cum nu mai văzusem.
Părea să fie o lume dintr-un vis.
Apoi am văzut-o pe mama. Supraviețuise. M-am bucurat nespus.
Nu fusese sfârșitul lumii. Ai mei nu fuseseră răpiți.
Sunt în viață.
Mama și tata mi-au spus că nu mai rămăsese nimic din casa noastră.
Îmi amintesc că mă îmbrățișa. Mama și-a pus brațele în jurul meu
și mi-a zis: „Eram la Target când a lovit. Îmi cumpăram vopsea de păr.”
Ce motiv neimportant! Dar i-am zis: „Slavă Domnului că te vopsești, mamă.
Mă bucur că nu erai acasă, și mă bucur că ești în siguranță.”
De cum am deviat de la strada principală,
ne-am rătăcit.
Cunoșteam cartierul ăla ca-n palmă,
dar habar n-aveam unde eram. Nu aveam puncte de reper.
Ajunsesem pe un câmp.
Kaylee a rămas blocată cu mașina pe câmp.
A încercat să accelereze, dar ne-am scufundat.
Eu și Eric am zis: „O împingem noi.”
Am coborât din camionetă.
Ne-am uitat unul la altul și am zis: „Ce câmp este în mijlocul Joplinului?
Ce câmp? Unde suntem? De ce suntem pe câmp?”
Privind în jur, am realizat că eram pe terenul de sport al liceului.
Al liceului pe care-l absolvisem. Acolo eram.
Nici n-am recunoscut că eram în locul unde învățasem în copilărie.
A fost îngrijorător.
La Liceul Joplin mergeau peste 2.100 de elevi.
Recent m-am gândit mult la viitor,
așteptând să se întâmple ceva important. Azi se întâmplă acel ceva.
Are cineva vești despre Liceul Joplin de pe 20th?
Din câte înțelegem, Liceul Joplin a fost distrus.
E o nebunie, fix astăzi, în ziua absolvirii.
Sirenele de tornadă răsună des, dar de obicei nu se întâmplă nimic.
Credeam că acum va fi la fel.
Și tocmai în singura zi în care-mi zic: „Nu se va întâmpla nimic…”
Probă de microfon!
Weather Channel, aici Mike Bettes. Amanda, sunt Bettes. Mă auzi?
Orașul Joplin e distrus.
Am anunțat fenomene meteo extreme în centrul țării.
Vedem că Joplin, Missouri a fost lovit de tornade.
Imaginile sunt transmise în direct.
N-am mai văzut așa ceva.
Mă lasă fără cuvinte. Dumnezeule!
E o scenă cutremurătoare. Eu…
Tot ce pot spune e că seamănă mult cu ce am văzut luna trecută în…
Mă scuzați!
În Tuscaloosa.
Doamne!
Mike, ești bine?
Sunt sigură că te cutremură ce ai în fața ochilor.
Da, e…
Văzând asta, m-am gândit: „Aoleu!”
Cel de la The Weather Channel e afectat emoțional de gradul de distrugere.
E pe bune. E ciudat să vezi asta din perspectiva cuiva dinafară.
O tornadă puternică a ras o porțiune mare din oraș.
Ni s-a spus că n-a rămas mai nimic în picioare.
Situația e gravă, iar evenimentele se derulează rapid.
E greu să trimitem cameramani acolo, dar ne străduim.
În dimineața zilei de 23, m-au sunat de la postul Fox 5 din San Diego.
M-au întrebat dacă aș putea să fac reportaje.
La momentul respectiv, în Joplin, nu era nimeni de la canalele naționale.
Îmi amintesc că m-am gândit în sinea mea:
„Dacă toți reporterii pot face asta, și eu pot.”
Bună ziua! Meteorologul Chad Crilley vă transmite în direct din Joplin,
din zona rezidențială, unde am văzut că a trecut o tornadă masivă.
Vedem că pagubele sunt semnificative.
A petrecut următoarele zile în studio, alături de mine.
De fapt, Chad a făcut pregătire pe teren
pentru reportaje specifice zonelor de pe Aleea Tornadelor.
Am știut chiar de atunci că Chad va deveni cândva o vedetă.
Mersi, Wolf! Bună seara! Începem din Joplin,
unde o tornadă F5 de dimensiuni record a ras o suprafață de 10 km.
După tornadă, toată lumea știa despre Joplin.
Joplin, Missouri, devastat de o tornadă.
Arată ca după o apocalipsă.
Ne așteptăm ca vremea rea să continue până mâine. Aoleu!
Veneau reporteri din toată lumea.
Unele case au fost pulverizate.
Autoritățile au declarat starea de urgență.
Presa a fost dură. Erau aparate foto peste tot.
Îmi amintesc că simțeam de parcă aveam o țintă pe spate
care-i atrăgea către mine.
- Ne spui numele pe litere? - Cecil Cornish. C-E-C-I-L, C-O-R-N-I-S-H.
- Câți ani ai? - Șaptesprezece.
- Ești la liceu? - Da.
Da.
Când ne-am azvârlit tocile în aer, m-am gândit: „S-a terminat.”
Nu mi-am închipuit că ziua absolvirii va coincide cu o asemenea tragedie.
E greu de acceptat. Și tot nu știu dacă prietenul meu, Will Norton…
E dat dispărut. Situația e în continuare gravă, dar…
Da, deci…
Tot pierdeam semnalul la telefon.
Îmi amintesc că primeam mesaje: „Salut! Ești bine? Unde ești?”
Și atunci mi-am dat seama că Will nu dăduse semn de viață.
Tocmai m-am întors din LA aseară pentru un weekend lung de distracție.
El e Will Norton. Are 18 ani.
Da, sunt în ultimul an de liceu. Nimeni nu mă crede, jur!
Iată legitimația de elev!
E deja o vedetă pe YouTube cu videouri cu peste 1,5 milioane de vizualizări.
Nu pot să adorm. Am o dispoziție mult prea bună
și nici nu știu de ce.
A dispărut duminică, când mașina i-a fost lovită de tornadă.
- Îmi spuneți numele? - Da. Tracey Presslor.
Și vorbim despre…
Nepotul meu, Will Norton.
Venea acasă de la festivitate, nu?
Sunau sirenele. Fiecare s-a dus în altă direcție ca să se adăpostească.
El conducea. Fratele meu era pe scaunul din dreapta.
Iar tornada, practic, le-a ridicat mașina în aer.
L-a apucat strâns pe nepotul meu,
iar Will a început imediat să citeze din Sfânta Scriptură.
Verset după verset.
Tornada l-a smuls prin trapă,
chiar din brațele fratelui meu.
Văzând efortul colectiv,
am sperat că, la un moment dat, îl vom găsi pe Will.
Oamenii l-au căutat zile la rând, încercând să-și dea seama unde era.
Chiar credem că e încă în viață,
dar suntem îngrijorați că, dată fiind puterea tornadei,
e posibil să fi fost purtat mult mai sus și mai departe.
Le ceream oamenilor de pretutindeni din Joplin,
până și dinspre Springfield și Nevada,
să caute pe câmpuri și să se uite în copaci,
nu doar după nepotul meu, ci și după mulții alți dispăruți.
O ciupercă zigomicetă rară, care invadează țesuturile moi,
a infectat victimele tornadei din Joplin, Missouri.
Autoritățile sanitare spun că s-a transmis prin resturile împrăștiate de tornadă.
Opt oameni au contractat o infecție cu o ciupercă rară,
iar trei dintre aceștia au murit.
Steven era în comă,
infectat cu o ciupercă mâncătoare de carne care deja omorâse mai mulți oameni.
Îi consuma oasele, pielea, mușchii.
Îl făcea bucăți.
Infecția e cauzată de o ciupercă care se găsește-n sol
și-n vegetație în descompunere.
Fiindcă vorbim despre zona Munților Ozark, tornada a străbătut multe ecosisteme.
Era aproape imposibil să nu ajungă să poarte așa ceva.
Ciupercile invadează foarte agresiv.
Țesutul necrozat trebuie îndepărtat.
Lui Steven i se dăduse o șansă de supraviețuire de 5%.
Mi-era teamă că-mi voi pierde prietenul care lupta să supraviețuiască.
Cât eram în comă, am avut un vis foarte ciudat.
Nu știam dacă-mi fusese tăiat capul
și era încă în viață undeva, pentru că nu-mi simțeam corpul.
O amintire sumbră a forțelor teribile care așteaptă să fie dezlănțuite.
Simțeam că așteptam să merg undeva,
dar locul în care așteptam era un iad.
M-am gândit: „Nu e real. Trebuie să plec de aici.”
E destul de rară. N-am mai văzut un caz de peste 30 de ani.
Mama și tata vorbeau cu doctorul, de parcă nu eram acolo.
Dar mi-a căzut bine să le aud vocile.
Ai mei au divorțat când aveam nouă ani. Ne-am mutat, iar asta l-a afectat pe tata.
S-a întors la vechea viață, la droguri, apoi și-a pierdut slujba și casa.
Am plecat de acasă când aveam 12 ani. Dormeam pe la casele diverșilor prieteni.
Voiam o viață ca a familiilor normale.
Un cămin stabil, cina în familie și lucruri normale de genul ăsta.
În vis, doctorul a spus: „Nu mai putem să alocăm resurse pentru fiul dvs.
Trebuie să renunțăm.”
M-am panicat, fiindcă nu puteam vorbi.
Voiam să spun: „Vreau să trăiesc.”
M-am trezit și era vreme însorită.
Când am tras în piept aer proaspăt pentru prima dată, mi-a tăiat respirația.
Mi-am dat seama că nu mai eram în acel vis.
Când te trezești din comă, simți că ai petrecut un secol într-un sicriu,
iar Domnul îți dă o a doua șansă la viață.
Corpul ți-e fragil…
ca al unui nou-născut.
Totul doare foarte tare. Doare îngrozitor.
Mama și tata au venit la mine în lacrimi.
Tata a zis: „Știam că va supraviețui.”
Nu-l mai văzusem niciodată pe Evan să plângă.
La prima lui vizită cu Dylan,
a început să plângă, iar eu încercam să-i ridic moralul.
I-am zis: „Tu? Plângi?”
Iar el a zis: „Ai dat de belea, frate. Situația nu e deloc roz.”
Ciuperca mă cucerea treptat.
Au tăiat o bucată din mine, și când au văzut că ciuperca n-a revenit,
au început să extirpeze totul.
Coastele, o parte din plămân, ficatul.
Am rămas fără sfârcul drept.
Și mi-au extirpat o bucată din inimă.
În afară de asta,
am un corp lucrat cu care pot să mă mândresc,
știți ce zic?
De multe ori am crezut că fiul meu nu va scăpa.
E un miracol că a supraviețuit.
Vreau doar să merg acasă și să mă fac comod.
Și să revin la normalitate.
Tata m-a ajutat mult în cele patru luni cât am fost internat.
M-a vizitat zi de zi.
Iubirea e singurul lucru de care ai nevoie.
Dacă ai familie, n-ai nevoie de nimic altceva de la viață.
N-am apreciat niciodată asta cu adevărat înainte de tornadă.
Văzând cât de mult depindeam de ei și că, de data asta, mi-erau alături,
ne-a apropiat pe mine și pe tata.
E uimitor cât de puternică e legătura când ai nevoie de ea, știți?
E o zi emoționantă pentru Steven Weersing, considerat un miracol.
Presa m-a supranumit Miracolul.
N-am prea înțeles la ce se refereau,
fiindcă nu mă consideram miraculos.
Unul ca mine e făcut să supraviețuiască.
Nu sunt deloc surprins.
Surpriză, nenorociților!
Adulții spuneau că viața după școală e nașpa.
Nu mi-am dat seama că, la 15 minute după absolvire,
viața avea să ne tragă o palmă mie și promoției 2011.
Ne-a plesnit pe mine, pe noi, fără milă.
Căutarea lui Will Norton s-a încheiat.
Trupul a fost găsit într-un iaz, aproape de locul unde-i fusese răsturnată mașina.
Doamne! Era unul dintre absolvenții promoției 2011. Câte amintiri!
Pentru cei care nu știu, Will avea un canal pe YouTube.
Are o grămadă de videouri
care arată viața de zi cu zi a lui Will și pofta lui nestăvilită de viață.
Will mi-a spus
că primise o bursă la o facultate de film din California.
Eram mândru și încântat pentru el!
A spus că vrea să fie ca Steven Spielberg.
Nu eram apropiat de Will,
dar povestindu-mi visurile lui, m-a ajutat să mi le făuresc pe ale mele.
Să vă arăt câți oameni s-au adunat!
A dat o petrecere uriașă de Halloween în ultimul an.
Ne-a dat unul dintre momentele memorabile ale anului.
Râdea cu toată pofta și se auzea. Îl aud și acum în minte.
Pa, prieteni!
Era bine intenționat în tot ce făcea.
IN MEMORIAM
Toți au fost afectați de tornadă.
Fie au pierdut un membru al familiei, fie un prieten, fie casa.
Nimeni n-a scăpat nevătămat.
Casa alor mei fusese distrusă, dar familiile noastre erau bine.
Vreau doar să fumez o țigară unde am stat.
Aici am fost.
- Ne-am ghemuit aici cu toții. - Chiar aici.
Mă simt recunoscătoare
și vinovată.
Cum de noi am scăpat cu viață,
iar mulți alții, în special copii, n-au scăpat?
Am avut mare noroc.
Am fugit pe aici, am sărit și am fugit încolo.
Fir-ar să fie!
Am auzit despre efectele stresului post-traumatic,
și pot să zic că mă apucă un tremor
de câte ori deschid subiectul ăsta.
E straniu.
În vara de după tornadă, întreaga comunitate a muncit din greu
ca să revină la normal.
LICEUL OP
Văzând starea liceului, m-am gândit: „Am fost ultimii care am învățat acolo.
Am fost ultima promoție care a absolvit acolo.”
Pereții și holurile liceului,
amintirile, au dispărut pentru totdeauna.
La câte ați realizat și ce greutăți ați depășit,
nu se poate întâmpla nimic pe teren
la care să nu putem face față împreună!
- De acord? - Da, domnule!
Joplin Eagles!
Toți așteptau primul meci pe teren propriu.
Joplin Eagles!
CASA EAGLES STADIONUL JUNGE
Terenul de fotbal nu fusese avariat de tornadă.
Îmi amintesc ce mândru m-am simțit să văd tribunele stadionului Junge pline.
Era atipic pentru o seară de vineri.
M-am simțit animat. Voiam să-mi pun echipamentul și să joc.
Iată-i pe Eagles, echipa de fotbal a Liceului Joplin!
Comunitatea fusese lovită de soartă.
Hai, Eagles!
Multora le-ar fi fost mai ușor să se mute altundeva.
Joplin e un oraș construit de mineri.
Oamenii au pus mâna pe drujbe și au găsit soluții.
Asta spune multe despre Joplin.
Touchdown pentru Joplin Eagles!
Reconstrucția a fost remarcabilă din prisma gradului de ajutor primit.
Din toată țara, 300.000 de voluntari și-au pus la bătaie timpul și energia.
Au reușit să ducă elevii înapoi la școală, fără ca aceștia să rateze nicio zi.
- Liceul Joplin s-a redeschis - Bun-venit, elevi!
…în mallul local.
În ultimul an la liceu, deși eram diferiți și existau bisericuțe,
comunitatea mea s-a remarcat prin cât de unită era.
Uneori, făurim cele mai strânse prietenii când totul în jur pare că s-a năruit.
Pentru oamenii din Joplin și promoția 2012,
călătoria a fost grea, iar ziua lungă,
dar vom vedea ziua de mâine așa că mărșăluim în continuare.
Mărșăluim împreună.
E atipic ca președintele SUA să-ți vină la absolvire.
A fost incredibil! Ne-a dat aripi.
Speranța mea pentru voi toți este ca, pe drumul spre noua etapă a vieții,
să purtați spiritul acestei comunități oriunde vă duce viața
și în tot ce faceți.
Puteți servi drept dovadă vie
că nu suntem meniți să fim singuri.
Că nimeni nu se așteaptă să ne înfruntăm singuri necazurile.
Felicitări! Să fiți binecuvântați!
Domnul să binecuvânteze promoția 2012 și Statele Unite ale Americii!
Cecil Cornish!
Sunt cât se poate de mândru de voi
și vreau să dau mâna cu cât mai mulți dintre voi. Bine?
Mă bucur să vă văd! Sunt mândru de voi.
Mulțumim!
Sunt încântat.
La 17 ani, eram foarte preocupat cu a fi pe placul lumii,
dar cel mai curajos act e să fii pe placul tău.
Acum, la maturitate, nu-mi ascund orientarea sexuală.
Conduc un grup non-profit pentru persoanele queer
cu experiențe similare alei mele din trecut.
A fost foarte dificil să cresc și să rămân în orașul meu natal.
Dar am ales să locuiesc aici,
și ador orașul Joplin.
Iubesc orașul Joplin din tot sufletul!
Tot ce am făcut în viață, toate prin câte am trecut,
n-au fost fără motiv.
Tati!
Să devin tată a fost o bucurie de nedescris.
E absolut minunat.
Nu mi-am închipuit că m-aș putea simți așa.
„Deci asta lipsea din viața mea! Asta-mi trebuia!”
Vreau să le dau tot ce n-am avut eu,
și mai mult.
Pentru copiii mei, sunt un superstar.
Îi iubesc pe toți.
După tornadă,
am căpătat o încredere de nestăvilit.
Simțeam că pot să înfrunt orice.
Am făcut o schimbare în carieră care a presupus să călătoresc,
să zbor, să conduc în marile orașe, să cunosc oameni noi.
Ceva ce n-aș fi făcut
dacă n-aș fi trecut prin tornada din Joplin.
Sunt gata de orice.
Nu mă mai tem de nimic.
Salut!
- Bună, surioară! - Frumos foc!
- Mulțumesc! - Bravo!
Aș zice că m-a ajutat și Mac să-l fac, dar știi cum e el.
Datorită experienței prin care am trecut,
eu și Kaylee și fratele ei…
vom avea mereu o prietenie trainică.
Sună a clișeu, dar trebuie să prețuiești timpul care ți-e dat cu cei din jur.
Sunt oameni care s-au dus din viața mea în acea zi.
Nu vrei să te pui cu Mama Natură.
Mă închin în fața ei.
E de temut.
Fără îndoială.
DEDICAT CELOR 161 DE VIEȚI PIERDUTE ÎN DATA DE 22 MAI 2011
ȘI COMUNITĂȚII ORAȘULUI JOPLIN.
ÎNCĂLZIREA GLOBALĂ FAVORIZEAZĂ EVENIMENTELE METEO EXTREME
CU EFECTE CATASTROFALE ASUPRA VIEȚII OAMENILOR.
Subtitrarea: Oana-Meda Pop