Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ми були випуском 2011 Школи Джопліна.
Ми всі готувалися до випускного.
Серія торнадо вирує по всій країні.
Таскалуса в Алабамі жорстоко знищується.
У світі, де вистачає стихійних лих,
з'явилися ознаки, що вказують на апокаліпсис.
Майже всі, з ким я ходив у школу, чекали на кінець світу.
Друга найнебезпечніша серія торнадо в історії США.
Понад 300 торнадо.
Ми назвали себе Класом Апокаліпсиса.
Кемпінг каже, що математичні підказки в Біблії вказують на 21 травня.
Майже всі сприймали це несерйозно.
«Купи цю газету, навіть якщо…»
-Останнє, що ти зробиш. -Усі про це говорять.
Ми вирішили усі зібратися тієї ночі.
-Три хвилини до запуску. -П'ять, чотири, три, два, один.
КІНЕЦЬ
Ми ще живі!
Страшно подумати, ми всі святкували, бо живі,
за 24 години до найгіршого, що могло статися.
Це торнадо.
Куди їхати? Воно навколо нас.
Боже!
Ну ж бо! Сідай!
СМЕРЧ:
ПОСЕРЕД БУРІ
Пророцтва про кінець світу з'являлися і зникали.
Апокаліпсису не сталося 21 травня.
22 ТРАВНЯ
Кемпінг пояснив, що Судний день…
Той день почався досить важко.
Я прокинувся в страшному похміллі.
У нас була велика вечірка «Залишитися в живих».
Світу настав кінець. Він мав припинити своє існування.
І ми вирішили, що будемо пити до наступного дня.
Мак був з похмілля.
Я хотіла жирну піцу, а в нього нічого такого не було.
Вона настроєна?
-Га? -Вона настроєна?
-Не дуже. -Ясно.
Я зустрічалася з Маком.
Нас зблизила музика.
Але Мак цікавився метеорологією, і мені це дуже подобалось.
Я казала собі: «Добре».
Дженіс Хафф з новинами про шторми. Доброго ранку.
Наразі не так багато відбувається. Але складники вже наявні.
На жаль, у цю пору року ідеальні для торнадо складники.
Я вийшов надвір.
І коли подивився вгору, небо було блакитним з усіх сторін.
Була лише одна буря, яка йшла із заходу сам по собі.
Була величезна купчасто-дощова хмара.
Але вершина була такою високою і так високо в атмосфері,
що самого її кінчика не було видно.
Це була явна ознака того, що насувається сильна гроза.
Технічно, я переслідувач штормів, аматор,
бо я мав чималий досвід у цьому.
Але такого я ніколи не бачив.
Я був шокований тим, що побачив.
Мак увімкнув радар.
Пам'ятаю, він показував на нього і казав:
«Якщо звідкись і вилізе торнадо, то з такого осередку».
Я запропонував Кейлі та її брату поїхати подивитися.
На той момент то було вирішеною справою.
«Так. Поїхали».
22 травня 2011 року ми з мамою летіли
з Сан-Дієго, що в Каліфорнії, у Джоплін, що в Міссурі.
ЧЕД
Я був не такий, як інші діти.
Багато дітей грали в футбол, або дивилися мультики.
Мені було цікаво дивився метеорологічний канал,
або робити прогноз погоди.
Чед Кріллі наживо з Біг-Бір-Лейк, Каліфорнія.
І у нас тут випав сильний сніг.
Сувора погода продовжує гамселити південну Каліфорнію.
Почуваєшся суперзіркою?
Я став ведучим прогнозу погоди у дев'ять. І підлітком я теж ним був.
Доброго ранку. Погляньте на це. Цей ранок починається…
Я знав про погоду більше, ніж більшість людей вважала.
Особливо я зацікавився торнадо.
-Ти маєш випередити його. -Я знаю, що роблю.
Коли я подивився «Смерч»,
мені стало надзвичайно цікаво,
що має статися, щоб почався такий страшний великий торнадо.
А ще було цікаво, як це, пережити його особисто.
Температура сьогодні підскочить вище 60.
Повторюся, гарний буде день.
Мені було нудно від погоди Сан-Дієго.
Я мріяв розказувати про погоду там, де вона мінялася.
Я хотів поїхати до Коридору торнадо на Середньому Заході.
Місце, де найсприятливіші у світі умови для появи торнадо
через тутешнє довкілля.
Тепле й холодне повітря зустрічаються
і спричиняють неймовірно сильне обертання, що створює торнадо.
Не сказавши мамі,
я написав кільком метеорологам на Середньому Заході.
І мені відповіли.
Що ж, вечір виявився дуже похмурим. Ми спостерігали бурі
по всьому центральному Техасу.
Мені відповів метеоролог Даг Хеді з KOAM у Джопліні.
Після півночі буде досить неприємно.
Чед сказав, що хоче приїхати й поспостерігати в Коридорі торнадо.
Він надіслав мені відео.
Після місяців планування метеоцентр KPPRLA.
У нього була студія в гаражі.
Метеоролог Чед Кріллі тут із вами…
Я бачив, що Чед серйозний. Але йому було 13 років
і я мусив поговорити з його матір'ю.
Я була трохи збентежена. Я подумала: «Хто це?
І де цей Джоплін?»
Чед заявив, що хоче поїхати сам.
Я сказала, що цього не буде і я їду з ним.
Наші найбільші торнадо завжди в травні.
Тому я зорієнтував їх на 22, 23, 24 травня.
І вони забронювали квитки.
Чед сидів біля вікна. Він подивився на мене
і сказав: «Мамо, погода зараз дуже дивна».
Ми почали наше зниження у Джопліні. Почалась бовтанка.
Пані та панове, ми влетіли в зону турбулентності. Капітан…
Чед сказав, що в готелі є укриття.
Я коли це почула подумала: «Про що ти говориш?
Укриття? Куди ми їдемо?»
Тієї неділі погода була чудова.
Пам'ятаю вийшов з церкви мити машину.
Ще подумав, що надворі так гарно.
СЕСІЛ
Джоплін…
Джоплін — цікаве місце.
Джоплін, як пряжка Біблійного поясу, а не лише пояс.
Тут церкви, як МакДональдз, на кожному кроці.
У 2011 році я перейшов до старшої школи.
Я сидів з дітьми-християнами.
Я мусив приховувати, що я гей.
Ось що сталося з обличчям Голлі.
Хіба не гарна?
Ні. Ця помада, серйозно?
У мене була зачіска, як у Джейсі Шазе, як у часи NSYNC.
Я люблю Ісуса. Я люблю Господа.
Але я не знав, чи люблять мене його люди.
У школі з мене знущалися.
Дівчата писали на папері «квір» і кидали в мене.
Діти були дуже злі.
Мені завжди було цікаво, коли Господь забере мене.
Я ненавидів бути тут.
Це новини на KZRG з Чедом Елліоттом і Джошем Маршем.
Випускний школи Джопліна проходитиме в Південному університеті Міссурі.
Для випускників це важливий день.
Я готувався до випускного.
КІГАН
Усі збиралися роз'їжджатися, починати новий етап життя,
тому я хвилювався.
У школі в нас були різні компанії.
Я б відніс себе до категорії спортсменів.
Понад 2100 студентів заповнили зали школи Джопліна.
З такою кількістю учнів не віриться,
що досягти вершини популярності реально,
але соціальні відмінності ще більш виразні.
Це історія про найпопулярніших учнів школи Джопліна.
Я Вілл Нортон з JET-14.
У Вілла, дуже доброго друга, був YouTube канал
з купою переглядів. Не знаю. Я не заходив.
Я не був його фанатом. Ми з ним дружили.
Вілл зняв зі мною одне відео.
У нас був бабій Кіган.
А, це… Не знаю.
Вілл зробив з мене бабія.
І, мабуть, таким мене й сприймали тоді. Може, я таким і був.
Я вчуся в школі. Мені необов'язково бути з однією людиною.
Ресивер зростом 185 см, вагою 90 кг,
номер 85, Кіган Генрі!
Коли ти капітан команди, ти привертаєш увагу дівчат.
Я любив грати.
Світло прожекторів.
Представляєш своє місто. Тут є про що казати.
Я не хотів іти на випускний. Мені здавалося це занадто.
Моя сестра кепкувала з мене через мою пом'яту сорочку.
Я не збирався її прасувати. Нащо? Їдемо вже, як є.
Зазвичай грози приходять із заходу,
тому ми поїхали на відкриті ділянки в напрямку Канзасу.
Більшість гроз не несуть торнадо,
але коли умови ідеальні, це неодмінно стається.
Чим сильнішою стає гроза, тим більше починає обертатися.
Ми називаємо це мезоциклон.
Щойно доходить до певної точки — скидає торнадо.
Це як магія.
Дух захоплює.
Найбільша кількість торнадо виникає
на рівнинній місцевості на схід від Скелястих гір.
Для тих, хто виріс в Коридорі торнадо, торнадо — це звичайна справа.
Сирени, що попереджають про торнадо, лунають щороку,
і ніхто вже не переймається з цього приводу.
Зазвичай він просто поганяє корів по полю.
Кейлі з Еріком, багато разів їздили зі мною
перевіряти грозу.
Ми просто слухаємо музику та їдемо.
Мак — багато в чому повна моя протилежність.
Я цікавилась в нього, про що він думає.
А він мені, без жодної іронії, каже: «Ні про що».
Я не могла второпати. Як таке можливо? Як можна ні про що не думати?
Я би стільки всього передумала за цей час,
але зараз знаю, як це вимикається.
Хеві-метал.
Він зухвалий і напористий,
і тому, мабуть, я перестаю поринати в роздуми.
Я тільки здобула ступінь бакалавра з математики, обчислювальної математики,
інформаційних технологій та комп'ютерної науки.
Мені було складно заводити друзів, коли я була молодшою.
Я завжди була невпевненою.
Я намагалася триматися людей, з якими мені було комфортно й безпечно.
Ми з моїм братом Еріком…
Він мій найкращий друг.
А з Маком я розслабляюся.
Коли ми були біля Канзасу,
ми зупинилися на кордоні штатів
і спостерігали за грозою.
Ми були за кілька кілометрів від Джопліна.
Повитягали камери,
щоб записати все, що може статися.
Я був адреналіновим наркоманом, напевно. Завжди шукав гострих відчуттів.
Я мало знав для того, щоб їздити так, як я їздив.
Це було безвідповідально з мого боку.
Але це було неймовірно.
І щоразу це була пригода.
Старша школа Джопліна через кількість випускників
не могла розмістити їх у власних стінах.
Наш випускний був у Південному університеті Міссурі,
за містом.
Пані та панове, привітаймо разом зі мною
випуск 2011 року школи Джопліна.
Ми просимо вас вимкнути мобільні телефони,
щоб усі могли насолоджуватися церемонією.
А тепер я хочу представити вам…
Я писав Віллу, жартував про спікерів
про що завгодно тільки не про випускний.
Дякую вам, випускники 2011 року.
Швидше. Скільки нам тут ще сидіти?
Нам було капець як нудно.
Я багато думав про майбутнє
і про те, що попереду.
Дотепер я міг собі уявити, де я буду через десять років.
У Джопліні, в Міссурі, ходитиму до школи і чекатиму на щось важливе.
Сьогодні — те саме важливе.
Дякую.
FM 102.9, AM 1310, Новини, KZRG.
Попередження про торнадо діє до 21:00.
Існує підвищений ризик торнадо та небезпечних гроз.
Я збирався на роботу, у крамницю заморожених йогуртів
CherryBerry.
КУПА СМАКІВ ТОННИ ТОПІНГІВ
Роботи було багато,
я пам'ятаю, тоді ще подумав:
«Коли такий доречний йогурт? В очікуванні торнадо».
Люди не зважали на попередження про грозу, допоки не заговорили про торнадо.
Але коли погода паскудилась, я думав, то кінець світу.
Знаю, звучить дико, але тоді таке було скрізь.
Таке було в фільмах, у «2012».
Це Підхоплення Доброчесних забрали на небо…
Навіть у «Сімпсонах» жартували про Підхоплення.
І в церквах розказували, що це буде скоро.
Єдине, що мене хвилювало, — що я залишу по собі.
Маємо багато попереджень.
Торнадо позначене червоним.
Жовтим — сильна гроза.
Тоді було десь 16:20.
І я почув скрип.
Перше про що я подумав,
що коли вже попереджають про торнадо, то може бути серйозно.
МЕЙН-СТРІТ
СВІЖІ ПОНЧИКИ
Коли ми прилетіли, нас відвезли в готель.
Я написала Дагу, що ми без пригод доїхали.
Але на мій подив він не відповів.
Мені здалося це трохи дивним,
бо Даг завжди дуже швидко відповідав.
Ми знайшли, де поїсти.
Коли ми входили, дув легкий вітерець
і щебету птахів не було чутно.
У повітрі відчувалося, що відбувається щось серйозне.
Ми сіли обідати, у ресторані було досить людно.
Транслювали бейсбол.
Замах на три й нуль, і він забиває м'яча у правий кут поля.
Я подивилася на Чеда, він втупився у свій телефон.
Я дивився у свій радар.
Я бачив грозовий фронт, який насувався на південний захід Міссурі.
Я зрадів. Я знав, що варто чекати негоди,
а саме за цим я і приїхав на Середній Захід.
Боже, дивіться, як рухаються ці хмари.
…довгу хмару, що обертається, яку видно на Кільцевій.
Повідомляється…
Вона скидатиме?
Схоже на те що скидатиме?
Так, схоже, намагається скинути.
І це не саме скидання.
Теж обертається.
Спускається.
Хлопці…
Намагається скинути.
Скидає.
Це було…
ніколи такого не бачила.
Ми робили таке кілька разів, але цього разу було не так.
…район Колумбуса. Ми втретє наголошуємо про довгу хмару.
Вона може дістатися сюди за…
Хлопці.
Ще змінюється…
У мене кров застигла в жилах. Волосся стало дибки по всьому тілу.
Щось не те.
І я сказала хлопцям: «Хочете їхати?»
…за межами Ривертона.
Хочете їхати?
Грозовий край був такий чорний. Усе вказувало на те,
що ця гроза буде дуже сильною.
Ми знаходимось точно в тому місці, де скидатиме. Чекайте…
Потім радіо увімкнулося.
Слухайте.
Метеорологи попереджають про торнадо.
Радар показує, що торнадо рухається на північ Джопліна…
Ми на північному сході від нього. Треба їхати.
Це торнадо на радарі.
їдьмо.
-Він он там. -Боже, он він.
Так. За рогом.
Я пристебнулася і поклала телефон на торпеду, щоб він дивився вгору.
Куди мені їхати?
Град розміром з м'яч для гольфа.
Срань господня.
Я подумав, якщо обійти з півдня,
то матимемо гарну точку спостереження.
Ми були далеко від місця, де падав град.
Треба дістатися туди, де безпечно.
Так, їдемо.
Цей вітер уже засмоктує. Затягує в довбану грозу.
Не поспішай. Тут має бути пандус на цій колії.
Він впаде або за милю звідси, або просто на нас.
Торнадо міг спуститися просто в ту мить.
Зупиняйся на цьому довбаному пагорбі.
Погляньте на це, на все це.
Так.
Виходьте.
Я залишуся в машині, щоб бути напоготові.
Увімкнулися гучні сирени.
Я за все життя таких сирен не чула.
Сирени попереджали про торнадо там, де ми знаходилися.
І він мені каже: «Я піду надвір подивлюся».
Я звернулася до людей, що сиділи поряд з нами:
«Ми із Сан-Дієго. Нам варто хвилюватися через ці сирени?»
І мене запевнили, що вони тут постійно і немає про що хвилюватися.
Коли я почула таке від місцевих,
то вирішила, що доїм свій обід, що все буде добре.
Я одразу помітив, яким темним було небо.
І був якийсь зелений відтінок.
Усім добрий вечір.
Сирени попереджають про торнадо. Ви, ймовірно, теж їх чуєте.
Ось так тут.
Якщо ви знаходитесь поблизу Джопліна, подумайте про укриття.
Час знайти собі укриття.
Те, що я побачив потім, мене налякало.
Знайдіть найсильніший торнадо, який тільки зможете,
і нанесіть його на радар.
Коли я побачив, наскільки жахливий насувається торнадо,
я подумав, що ми помремо.
Прибіг Чед, схопив мене за руку
і каже: «Мамо, нам треба йти. Треба йти».
Я кажу йому: «Не хвилюйся. Люди кажуть, тут таке часто».
Мене це так дратувало. Хотілося встати й волати на все горло:
«Ми загинемо, якщо не сховаємось».
Мені було 13 років, у мене був писклявий голос,
і я намагався переконати маму й тих дорослих.
Кардинали випереджають…
Ми перериваємо нашу програму, щоб повідомити вам про погоду.
Добрий вечір. З вами метеоролог Даг Хеді…
Телевізор у ресторані перемикнувся на місцеву метеостанцію
і на екрані з'явився Даг Хеді з KOAM.
Наразі підтверджено, що торнадо на землі.
Коли Даг сказав, що він на землі,
це підтвердило те, що я бачив,
а ще стало реальністю.
Тоді я зрозуміла, що все погано.
І тоді ми встали й побігли.
Знайдіть укриття.
Ситуація вкрай серйозна, коли він на землі.
Я в ефірі й торнадо рухається дуже швидко.
На радарі було зображення потужного руйнівного торнадо,
і він рухався на схід просто на місто.
Підіймемо камеру на вежі.
Небо має дуже зловісний вигляд.
На картинці з камери на вежі важко було розгледіти торнадо.
Я скрізь роздивлявся, намагаючись зрозуміти, де він.
А бачив лише темно-сіру, чорнувату стіну.
Ми дивимося на захід,
і ви бачите, що він може бути прямо там,
у цій смузі дощу.
За кілька секунд я зрозумів, що це торнадо, огорнутий дощем.
Він огорнутий дощем, тому не видно, як він іде.
Дуже потужні торнадо можуть вбирати в себе стільки вологи,
що перетворюються на дощ.
Я розумів, що більшість людей не знає,
який монстр ховається за цією стіною.
Ми зупинилися на ділянці з гравієм.
Знімали й спостерігали.
Ось-ось закрутить серйозний торнадо.
Он він де.
Дивіться, як закручує.
Чуваче.
Боже! Дивіться, як хмари рухаються.
Темнішає.
Небо темнішало, наче сонце згасало.
Знаєте, я такого в житті не бачила. Темрява серед білого дня.
Це було наче затемнення.
Сильна гроза буквально затуляла сонячне світло.
Ви це бачили?
Так, їдьмо.
Маку, сідай!
Не бійся.
Не лякайся. Це найгірше, що можна зробити.
Ще трохи і ми не будемо бачити, що відбувається.
Доведеться.
І вже не ми гналися за грозою,
а вона — за нами.
Хлопці, ви бачите, що там? Вона суне на нас.
Ось, що треба зробити, щоб вберегти себе й рідних.
Якщо ви в машині, негайно залиште її. Знайдіть надійне укриття.
СТІВЕН
Мені було 16 років.
Ми з друзями, Еваном, Діланом і його братом Дагом просто каталися.
Еван поставив по радіо Tech N9ne.
Це було страшно.
Мій малий каже: «Чуваче, ходімо щось візьмемо».
Ми збиралися просто тусити. Усе мало бути круто.
ДАГ
Ми їхали об'їзними дорогами, не виїжджали на головні.
Ми знаємо ці дороги, як свої п'ять пальців.
У старших класах я був вовком-одинаком.
Мене вигнали зі школи, бо я потрапляв у халепи.
У мене були важливіші справи: ганяти на велику й курити травку.
Веломотокрос — я жив ним.
На всі гроші, які я заробив, я зібрав велосипед.
Не знаю, чи ви знаєте, підліткам важко діставати гроші.
Мені тато написав смс: «Там торнадо. Обережніше».
А я такий:
«Тут жодних ознак торнадо. Побачимось».
І не знаю дурість то чи ні,
але у «Чарівнику країни Оз» це не виглядало небезпечно.
За дві хвилини стало за секунди темно.
Потім стало так темно,
що власної витягнутої руки не було видно.
Смертельна темрява.
Такого лайна я ще ніколи в житті не бачив.
Це був… жах.
Знову лунають сирени.
У Джопліні знову попереджають про торнадо.
Сирени лунають.
Треба реально звідси забиратися!
Забираймося звідси. Господи.
Дивися позаду.
-Боже. -Боже!
Господи.
Він просто за нами.
Я дивилася у крихітне бокове дзеркало.
І бачила там темного величезного монстра.
Почулося бурчання, наче матінка-природа зголодніла.
Гроза продовжує рухатись на схід.
MSSU на північ від Джупліна
і зараз там проходить випускний вечір,
просто на шляху цієї грози.
Шаєн Нуні.
Після офіційної частини запланована велика вечірка.
Готуйтеся.
Це прощальний бал. Усі востаннє збиралися разом.
Ембер Кенту.
Я мав бути диджеєм. Я так того чекав.
Пам'ятаю, Вілл теж сильно чекав.
Вільям Нортон.
Я в кінці алфавіту.
Ендрю Кіган Тінні.
Коли я повернувся на своє місце, кінець був близький.
Я залишився сфотографуватися з Віллом й іншими однокласниками.
Моя сім'я поїхала додому.
Ми виходимо з випускного, а тут торнадо.
Мені подзвонив батько й розказав про сирени й грозу.
«Їдьмо додому».
У нього був такий голос. Він хотів мене забрати.
Батько — завідувач підстанції швидкої допомоги.
Тому він учив нас завжди бути до всього готовими.
І тому я вчився надавати швидку медичну допомогу.
Якщо батько хвилювався через шторм,
то я знав, що мені треба сідати у вантажівку і їхати додому.
Була довга черга на виїзд.
Але я вирішив, що не чекатиму.
Переїхав через бордюр, виїхав на дорогу і поїхав додому швидше.
Це небезпечні погодні умови.
Укрийтеся в спеціальних укриттях, або спустіться у підвал.
Дощ посилюється.
Але дорога додому стає дедалі важчою.
Маємо підтвердження.
Переконайтесь, щоб в укритті були ковдри,
радіо на батарейках, ліхтарики.
Можна укритися у ванній кімнаті.
Боже мій.
Повідомляють про багатовихровий торнадо
на землі на заході Джопліна.
Осередок рухається на схід зі швидкістю 30 км/г.
Мамо!
Багато пошкоджень.
Мамо!
Укрийтесь в укритті.
…небезпека. Ми знаємо, де гроза.
Я працював на касі й мій менеджер каже:
«Можеш занести столи та стільці з вулиці, поки їх не здуло?»
Я почав пересувати меблі.
Небо було дивних кольорів.
Відчувався застій у повітрі.
То були ще ті відчуття.
А потім я глянув ліворуч від крамниці йогуртів
і побачив там стіну.
Ніколи не забуду той шум, який вона створювала.
То було страшне гарчання.
Я залетів назад у крамницю і почав волати на дорослих.
Роздаю їм вказівки, показую пальцем, куди треба йти.
Я був наче ляльковик.
Я волав: «Слухайте мене, інакше помрете».
Одна пара намагалася піти. Я переконував їх лишитися.
Вони казали: «Торнадо зруйнує це місце.
Моя сім'я не загине в крамниці йогуртів».
А потім зникло світло.
Ліхтарі погасли.
Повідомляють про відключення електроенергії.
Цього слід очікувати, коли торнадо прорветься крізь…
Боже милий, захисти.
…бачу це теж.
-Святе лайно. -Боже!
-Це дуже погано. -Господи!
Дорога освітлюється лише фарами.
Дерева гнуться. Перше, що спало мені на думку, — динозаври.
Щось велике йде крізь дерева.
Дорослі великі дерева, вони просто перелітали через дорогу.
Одне впало на дах машини. Еван так із ним і їхав.
Лобового скла не було й дощ лив просто в салон.
Еван каже: «Що мені робити?»
І дав по газам, бо думав, що воно позаду нас.
І ми заїхали далі в торнадо.
Він був прямо тут. Ось-ось нас зачепить.
Камері на нашій вежі добряче дісталося.
Вона знаходилась у центрі Джопліна.
Я спостерігав за всім по телевізору за 16 кілометрів від міста.
Знову ж таки, цей торнадо буде огорнутий дощем.
Зараз його дуже складно побачити.
Я сподівався, що це все швидко закінчиться.
Але він ставав усе сильнішим і сильнішим.
Від удару об землю до милі завширшки.
Він досяг свого піка сили прямо в серці Джопліна.
Видно уламки. Вітер дуже сильний.
Я покажу вам на радарі.
Уламкова куля на радарі. Я зрозумів, що він підбирає будинки.
Він збирає дерева.
Я зрозумів, що в нас серйозні проблеми.
Він засмоктував лінії електропередач.
І наздоганяв нас.
Ми рятувалися від торнадо.
-Куди ми їдемо? -Не знаю!
Він рухається… сюди.
Ми випереджаємо це лайно!
Боже мій.
Я вичавлювала з машини все, що могла.
Мене обдував вітер.
Машину практично здувало з дороги.
Я намагалася напружити кожну клітину свого мозку, щоб зрозуміти,
який сценарій найгірший
і запобігти поганим наслідкам.
Я наївно думала, що маю якусь подобу контролю.
Дивіться, який вітер. Дивіться, який там дощ.
Дощ іде в той бік.
Дощ перестав іти, він просто почав відходити вбік.
І ми побачили перед собою обертання.
Хмари йдуть в інший бік.
Господи. Прямо тут великий вихор.
Я побачила це і подумала: «Гаразд, зараз полетимо».
Боже мій. Дивіться.
Ми в машині. І це дуже погано.
Куди їхати? Дощ… Вітер такий сильний.
Куди їхати? Воно навколо нас.
Їдь до…
Їдь до Альпа! Туди найближче. Сховаємось там.
Я побачив телефон Кейлі на торпеді.
Я знав, що це буде важливо, й поклав його собі в кишеню.
Заходьте сюди!
Заходьте!
Гей!
Швидше!
…про багатовихровий торнадо
близько десяти хвилин тому, тож гроза…
…тримається свого шляху й рухається на схід.
Ми забігли в крамницю, де була тиша й спокій.
Чуєте, усе стає дуже погано, дуже дуже погано.
Нам треба сховатися, серйозно! Треба десь сховатися.
Спочатку люди не сприймали нас серйозно.
У вас тут є де сховатися?
-Тут? -Будь ласка!
Люди, треба відійти дедалі від скла!
Ми знали, що це буде.
Ми знали, що на нас насувається справжній монстр.
Дехто безцільно тинявся.
Тут є підсобка чи щось таке?
Це…
У холодильник.
-Ходімо. -Заходьте в холодильник.
-Серйозно, усе погано. -У холодильник.
Нам точно треба було зайти в ту холодильну камеру.
Двері почали відчинятися.
Ерік побіг зачинити двері.
Еріку, йди сюди.
Ходімо в холодильник.
Швидше, сюди. Сюди.
Сюди!
-Скупчімося разом. -Боже, це недобре.
Ми притулилися одне до одного там, де заправляють газовану воду.
Я знав, що все кепсько.
Кейлі опустилася так низько, наскільки могла, присіла.
Я просто обняв її ззаду.
Ерік був праворуч від мене а Мак був у мене за спиною.
Я обійняла Еріка,
утворилось щось типу людської ваги.
Ми чули як билися одна об одну пляшки.
Будівля вібрувала.
І стає страшно.
Дуже страшно.
Він усе наближався і гуркотіло дедалі голосніше.
Я пам'ятаю все, що ми вчили про торнадо в школі.
Покласти голову між колін. Руки за голову.
Пам'ятаю, я думав: «Мені треба врятувати людей».
Там була родина з семи осіб.
Я сказав, щоб вони йшли в туалет.
Там не було зовнішніх стін.
Мені там місця не вистачило.
Я подумав: «А куди йти мені?»
Пам'ятаю, що там була комора, але вона мала дві зовнішні стіни,
то було ще гірше.
Зі мною в тій кімнаті були два підлітки.
У мене під ногами цемент почав кришитися.
У вухах тріскіт.
Чорт.
Ти відчуваєш, як змінюється тиск у вухах.
Люди.
Це ми винні!
Господи.
А потім найсильніший тріск.
Був такий звук…
А потім…
усе здуло.
Стіна перед нами тріснула.
У мене перед очима пролітали всі ті речі.
Я бачив дерево, яке летіло.
Я бачив задню частину вантажівки з причепом.
Машина наштовхнулась на будівлю й зачепилась за стіну.
Я бачила, як розпадається будівля у сповільненій зйомці.
Навколо літають речі, стіни падають,
стелю відриває.
Я озирнувся, а стін уже не було. Я просто дивився на вулицю, у провулок.
Усе, що я побачив, — стіну вітру.
Ай! Як болить!
Боже!
Це було так жорстко. Наче хтось із піскострую пройшовся по моїй спині.
Речі без перебільшення літали в небі.
Був великий білий спалах.
Один із шлакоблоків з тієї будівлі
вдарив мене по голові.
Нас просто закидало склом і піском.
І такий звук, знаєте…
Як звук від дротика, що влучає в дошку.
Коли один з цих снарядів прониже мене?
Пролетить через мою шию? Або вдарить брата чи Мака?
Я думав, що помру від шуму. Було так голосно.
Таке ревіння.
Коли їдеш крізь цей торнадо, уламки всередині машини просто літають
Нас било камінням.
Осколки скла б'ються один об одного, ріжуть нас.
Воно витягує повітря.
Я кажу їм: «Пристебніться».
Нас засмоктує. Є ймовірність, що ми не виберемося.
Ми дуже боялися, що помремо.
Ми кричали в повітря:
«Боже, ти всемогутній. Боже, осяй мене своїм світлом.
Захисти нас світлом».
А він усе зростав, зростав і зростав.
А потім раптово
припинився.
Я підняла голову
і побачила чисте блакитне небо.
Ми були в оці.
Я не могла повірити своїм очам.
Типу: «Боже, це ж небо».
Я бачила вихори посередині.
Це було неймовірно.
Торнадо, що мають око, вони гігантські. Це монстри.
Застрягти в цьому моменті спокою,
в цьому тунельчику,
повністю оточеному хаосом.
Тоді я вперше
я була змушена визнати,
що я ніколи по-справжньому не контролюю ситуацію.
Не рухайтесь! Лежіть!
Лежіть!
Коли все заспокоїлося, багато хто подумав, що все закінчилося,
але ми знали, що це тільки половина.
Не виходьте з укриттів.
З камери вежі видно торнадо на землі.
Ми продовжуємо за ним стежити.
Зараз надзвичайно небезпечна ситуація.
Наразі ми продовжуємо стежити за цією грозою.
Станцію не повинно зачепити.
Дерево впало?
Усередину.
На землю!
Наближається.
Боже!
Ісусе, небесний батьку!
Якщо ви нас чуєте, якщо ми все ще…
-Гаразд, ми поза ефіром. -Так.
Ми не в ефірі.
Це точно дуже небезпечна ситуація.
Камера вийшла з ладу.
Забагато уламків, або вдарила блискавка.
Було страшно, коли камера на вежі вийшла з ладу,
і ми втратили можливість інформувати людей.
Чи люди в безпеці? Чи вони в укриттях?
Я намагався зрозуміти, що відбувається.
Я відчув, як машина ковзає по дорозі й підхоплюється.
Вона перекидалася з боку в бік,
а потім її підкинуло й вона попливла.
Я подивився на всіх ніби прощаючись. Такий у мене був погляд.
Я ніби знав, що помру.
Ділан обхопив мене
й не відпускав.
Торнадо вирвав мене з його рук,
і мене витягло з машини.
Я летів усередині торнадо,
у позі ембріона і кричав.
Гравітації немає. Це просто космос, майже.
Перед очима промайнуло все життя.
У моєму житті стільки всього було.
Я пригадав усе й подумала: «Боже мій».
Я змирився зі своєю долею і…
І тоді я побачив світло.
Я був підлітком. Я подумав: «Це Підхоплення.
Бог підіймає свій народ і забирає його.
Якщо це кінець світу,
я не хочу залишатися тут, коли це станеться».
У якийсь момент я зголосився, щоб мене забрали.
Я відчув, як тіло відривається від землі.
Відчув, як підіймається мій брат.
Я без брата додому не повернуся.
Я відпустила людину поруч зі мною, поклала руку йому на шию
і підтягла його під себе.
Але потім я відчула вітер між нами з Маком.
Я розуміла, що Мака теж засмоктує.
Він тримався за мене, як тільки міг, і був уже в повітрі.
Маку!
Я не знав, скільки ще протримаюсь.
Було таке тривожне відчуття,
що один із нас із цього не вибереться.
У той момент я був на 100% спокійний.
Мабуть, просто був готовий.
Ми казали одне одному, що любимо, і готувалися померти.
Я в торнадо!
-Мене хтось чує? -Кажіть.
Офіцера поранено!
Підтверджено. Торнадо на землі. Рухається на південний схід.
Затримка відповіді щонайменше на 5-10 хвилин,
поки пройде, перш ніж шукатимусь.
Боже!
Ми живі!
Ми бляха вижили!
-Ми живі! -Ми живі!
На якусь долю секунди ми подумали: «Так, ми живі!»
І це так швидко минуло.
Що робити?
Що нам тепер робити?
Будемо чекати.
Тікаймо! Тобто, ні!
Ні, лишаймося тут!
Коли ми озирнулися,
усе зникло.
Було схоже на кінець світу.
Я виходжу на вулицю і бачу, що місто вибухає.
У радіусі двох кілометрів — нічого.
Усі будинки були зруйновані. Дерева зникли.
Я пам'ятаю, як я кричав.
Я думав, що сталося Підхоплення.
І оскільки я був геєм, мене Бог не забрав.
Я розумів, що треба знайти батьків.
Але я не знав, чи вони ще живі.
І тоді я просто…
Мені треба було підготуватися.
Надзвичайне реагування.
Знадобиться будь-яка допомога. Є мертві та заблоковані.
Дзвоніть усім.
2-70, статус?
Південна частина Мейн-стріт повністю зруйнована.
Тут цілі будинки зникли, багато поранених.
10-4. Нам потрібна допомога, якнайшвидше.
Ми сховалися на кухні ресторану, перечекати торнадо.
Але ця неминуча біда так і не настала.
Я був спантеличений, чому торнадо обійшов ресторан.
Мабуть, я надто драматизував і гостро реагував.
Ми з мамою повернулися в готель через дорогу.
Телефони не працювали, тому ми не могли додзвонитися Дагу.
Я ввімкнув радіо.
Найгірший кошмар прийшов до Джопліна.
Ми слухали про все, що відбувалося
за чотириста метрів від нас.
Торнадо пройшов по центру Джопліна.
Він почався прямо на кордоні штату
і зачепив чималу частину міста.
Ми побачили, як до готелю під'їхала машина.
Вона навіть на машину не була схожа.
Це було щось із фільму жахів, або ніби вона побувала на війні.
З машини вийшов чоловік, йому ясно було зле.
Він стікав кров'ю, і…
Було видно, що він шокований.
Він сказав: «Джопліна немає».
Будинки зникли. Дерева зникли.
Машин немає. Споруд немає.
Тоді я зрозумів, що це було більше, ніж я міг собі уявити.
Джопліну знадобиться багато допомоги.
Коли я під'їхала до дому, тато був з радіо в гаражі.
У нас тут люди кричать і галасують. Нам це потрібно якомога швидше.
Там сотні людей з пораненнями.
Тато сказав: «Іди одягнися».
Я забігаю в дім, скидаю з себе костюм,
і ми всі за лічені хвилини, переодягнені й напоготові
застрибуємо в робочу машину тата.
Ми їдемо туди, де щойно вирувала гроза.
Кейлі! Кейлі, де ти?
Агов!
Кейлі, я знайшов тебе.
Кейлі, боже мій.
Це відстій.
Навколо нас усе було побите блискавками.
Вони били так близько, що волосся стирчало вгору.
Повне божевілля.
Нерви не витримують. Куди нам іти?
Люди, куди нам іти? Де будинок? Хто-небудь!
Боже, наші рідні.
На шляху торнадо опинився будинок моєї мами,
дім батьків Кейлі та Еріка.
Господи.
Ми згадали, що були на машині,
і що вантажівка має бути на стоянці біля крамниці.
Ми підхопилися й почали шукати машину.
Гей!
Еріку!
Еріку, Кейлі, сюди!
Її машина там і стояла, але вся розбита.
Я тримала сумочку і речі при собі, тож у мене все ще були ключі.
Ми збиралися знайти дім.
На чотирьох спущених колесах.
Ми їхали по телефонних стовпах,
деревах,
лініях електропередач,
по всьому підряд,
бо ми намагалися дістатися наших рідних.
Я не знаю, як туди дістатися. Тут взагалі не проїхати.
Щонайменше дві перекинуті вантажівки на І-44.
У нас тут багато машин перевернутих.
Прокидаюся. Я досі в машині.
Я такий: «Тут хтось є? Усі живі?
Хлопці, говоріть зі мною. Відповідайте».
А потім брат мій каже: «Так, я живий».
А потім Еван такий: «Так, друже. Я теж в нормі».
Але я не почув Стівена.
Треба вилізти з машини. Треба його знайти.
Я кричав: «Стівене, я тебе знайду. Скажи моє ім'я.
Стівене!
Подай мені знак. Скажи, що ти тут. Йо!»
Очі розплющувались і заплющувались.
То при тямі, то без свідомості.
Я побачив, що Даг, Еван і Ділан підбігли до мене.
І я подумав: «А чого вони на ногах, а я ні?
Це поганий знак».
Я спробував поворухнутися і відчув біль.
Я почав кричати.
Це був такий скажений біль.
Можна здуріти.
Його розтрощило на шматки.
Клянуся, я бачив, як у нього в грудях б'ється серце.
Ми хотіли йому допомогти, щоб він міг вижити.
Я побачив світло, що наближалося до вершини пагорба.
Я стою перед машиною, а вона їде на мене, не сповільнюється,
просто проїжджає повз мене.
А потім на пагорб виїжджає «шевроле»,
вона вже була розбита.
Вони швидко вийшли з машини.
Я подумав: «Я посплю». А Ділан б'є мене по обличчю.
Я думав: «Я здаюся. Помру просто тут».
І я втратив свідомість.
Намагаються організувати сортування на розі 20-ї та Рейндж Лайн.
Коли ми побачили 20-ту й Рейндж-Лайн, вони нагадували зону бойових дій.
На дорозі валялися тіла,
будівлі зникли,
перекинуті автівки.
Скрізь повна розруха.
Викличте всіх депутатів округу, які зараз не на службі.
Можеш вибрати там зону і просто налаштувати її?
Я цього вчився, щоб допомагати людям,
тому мені було нескладно оператично реагувати.
Мені було 18 років, але я не боявся.
Я не хвилювався. Я був там із татом.
Він сказав: «Ти давай тут, а я буду тут,
потім відзвітуємо».
Куди не глянь, я бачив нових постраждалих.
Пам'ятаю, хтось підійшов до мене у випускній сукні,
то була дівчина, і вона спитала: «Кігане, де твоя сім'я?»
Я й досі не знаю, хто це був.
Я розумів, що вона мене знає.
І вона була в сукні, у випускній сукні.
У неї обличчя було все скривавлене, і я її не впізнав.
Я ходив там кілька годин.
Я був наче контужений.
Небо було найнеймовірніших кольорів.
Це був майже неземний світ.
А потім я побачив маму, і вона була жива, і я був такий щасливий.
Це не кінець світу. Мою сім'ю не підхопили.
Вони живі.
Мама й тато розказали, що наш будинок вщент зруйнований.
Пам'ятаю, як вона обіймала мене, пригорнула до себе,
і я почув, як вона сказала:
«Я була в супермаркеті, коли це сталося, купувала фарбу для волосся».
Я тоді так безглуздо відповів їй:
«Слава Богу, що ти фарбуєш волосся».
Я був такий радий, що її не було вдома, що вона була в безпеці.
Щойно ми відійшли від Мейн-стріт,
як загубилися.
Ми знали цей район, як свої п'ять пальців
і не мали уявлення, де ми знаходимося. Не було орієнтирів.
Там було поле.
Пам'ятаю, Кейлі застрягла в полі.
Вона дала по газах і ми трохи загрузли.
Ми з Еріком вирішили вийти й підштовхнути.
Ми вистрибнули з машини.
Ми переглянулися і сказали:
«Що це за поле посеред Джопліна?
Яке поле? Де ми знаходимось? Чому ми в полі?»
А потім ми збагнули, що це було поле для тренувань школи.
Школи, в якій ми навчалися. Ми були там.
Ми не могли впізнати
те місце, куди ходили в дитинстві, коли навчались у школі.
Дуже витвережує.
Понад 2100 учнів заповнюють зали середньої школи Джопліна.
Я багато думаю про майбутнє,
чекаю, що станеться щось велике.
Сьогодні це велике сталося.
Щось відомо про школу Джопліна на 20-й?
Старша школа Джопліна була зруйнована.
Здуріти можна. Сьогодні був мій випускний.
Зазвичай, сповіщення про торнадо вимикають, але нічого не стається.
Я думав, нічого не станеться.
І коли я кажу, що нічого не станеться…
Раз, два, три, чотири, п'ять.
Метеоканал. Це Майк Беттес. Амандо, це Беттес. Чуєш мене?
Джоплін знищений.
Ми говорили про суворі погодні умови в центральній частині країни.
Зараз бачимо підтвердження торнадо у Джопліні, Міссурі.
Це необроблене відео, яке пишеться наживо.
Ніколи такого не бачив.
У мене дух перехоплює. Господи.
Це спустошення. Я…
Усе, що можу сказати, це нагадує те, що ми бачили минулого місяця в…
Вибачте.
У Таскалусі.
Боже.
Майку, ти як?
Я впевнена, ти бачиш жахливі речі.
Так, це…
Пам'ятаю, як подумав: «От лайно».
Хтось з Weather Channel зворушений і засмучений руйнуваннями.
То це справжня біда.
Дивно бачити це очима когось нетутешнього.
Потужний торнадо зрівняв із землею велику частину міста.
Майже нічого, як нам сказали, не залишилося.
Це дуже серйозно, і такі речі стаються дуже швидко.
Важко встановити там камери, але ми працюємо над цим.
Вранці 23-го мені зателефонували з Fox 5 у Сан-Дієго.
І спитали, чи можу я зробити репортаж,
бо на той час жодна національна телемережа ще не дісталася Джопліна.
Пам'ятаю, як подумав:
«Якщо інші репортери можуть це робити, то і я зможу».
Доброго дня, з вами метеоролог Чед Кріллі наживо з центру Джопліна,
з житлового кварталу,
через який, як ми бачимо, пройшов торнадо.
Тут величезні руйнування.
Наступні кілька днів він сидів зі мною в студії.
Насправді Чед повинен був пройти тренування,
щоб розуміти чим саме ми тут займаємось у Коридорі торнадо.
Я вже тоді знав, що колись Чед стане зіркою.
Дякую, Вульфе. Добрий вечір. Ми в Джопліні.
Рекордний торнадо F5 залишив тут рану довжиною у вісім кілометрів.
Після торнадо про Джоплін знали всі.
Джоплін, у Міссурі, постраждав від торнадо.
Це має постапокаліптичний вигляд.
Очікується, що період поганої погоди продовжиться і завтра. Ого!
Репортери з'їжджалися з усього світу.
Деякі будинки були розбиті вщент.
Влада оголосила надзвичайний стан.
Увага преси була жорсткою. Скрізь були камери.
Пам'ятаю відчуття, ніби у тебе на спині мішень
із написом «Він. Знімайте його».
Можеш назвати своє ім'я?
Я Сесіл Корніш. С-Е-С-І-Л, К-О-Р-Н-І-Ш.
Скільки років?
Сімнадцять.
Старша школа?
Так.
Коли всі підкинули шапки в повітря,
я подумав: «Нарешті».
Ніколи б не подумав, що мій випускний збіжиться
з однією з найбільших трагедій Джопліна.
Було важко.
Я не знаю, чи мій друг, Вілл Нортон…
Він зник. Це погано. Так. Але…
Так, тому…
Мобільний зв'язок був дуже поганий.
Пам'ятаю, люди писали смс: «У тебе все добре? Де ти?»
І тоді я зрозумів, що Вілл не зник.
Усім привіт. Я щойно повернувся з Лос-Анджелеса. То були круті вихідні.
Це Вілл Нортон, 18 років.
Так, я закінчую школу. Мені ніхто не вірить. Присягаюся.
Я покажу вам учнівський квиток.
Уже зірка YouTube
з понад півтора мільйонами переглядів.
Не можу заснути. Занадто гарний настрій.
І навіть не знаю чому.
Він зник у неділю, коли торнадо зачепив його машину.
-Можете назватися? -Так, Трейсі Пресслор.
І ми говоримо про…
Мого племінника Вілла Нортона.
Він повертався додому з випускного?
Так. Сирени увімкнулися і всі побігли в різні боки шукати укриття.
Він був за кермом мій брат сидів поряд із ним.
І торнадо просто схопив їх і підняв у повітря.
Він схопив мого племінника і тримав його,
а Вілл одразу ж почав цитувати Писання.
Він читав вірші
й торнадо буквально витягнув його через люк,
коли мій брат тримав його.
Я бачив скільки зусиль усі докладають
і не втрачав надію, що ми знайдемо Вілла.
Люди шукали його день за днем. Намагались з'ясувати, де він.
Ми дійсно думаємо, що він все ще десь там,
але нас хвилює вихор цього торнадо,
який міг забрати його набагато вище і набагато далі.
Я дуже прошу людей від Джопліна
до Спрінгфілда у штаті Невада, будь-де,
перевірити їхні поля, заглянути на дерева.
Не лише заради мого племінника. Багато людей зникло.
Надзвичайно рідкісний грибок, що проникає в тіло, називається зигомікоз,
заражає жертв торнадо у Джопліні, штат Міссурі.
Медики вважають, що через уламки з'явилося рідкісне серйозне захворювання.
Вісім людей заразилися рідкісним видом грибка,
троє з них померли.
Стівен був у комі.
Він підчепив цей грибок, який їсть плоть і вбиває людей.
Він їв його кістку, їв його шкіру, його м'язи.
Він роздирав його на шматки.
Інфекція спричинена
оголенням грибка, що міститься в ґрунті та гнилої рослинності.
Враховуючи, що це Озарк, цей торнадо пройшов через багато чого.
То цілком зрозуміло, що таке могло статися.
Грибки надзвичайно інвазивні.
Чорну мертву тканину треба видалити.
У Стівена було близько 5% шансів вижити.
Я боявся, що втрачу друга, який бореться за життя.
Коли я був у комі, я бачив найбезглуздіший сон.
Я не розумів, чи мені відрізали голову,
і вона ще жива, десь там чи ще якось.
Я не відчував свого тіла.
Нагадування про жахливі сили Землі, які чекають на своє звільнення.
Було відчуття, що я чекаю, щоб кудись поїхати,
але місце очікування було для мене пеклом.
Я подумав: «Це все несправжнє. Треба забиратися звідси».
Це рідкість. Я не бачив жодного випадку за останні 30 років.
Мама з татом говорили з лікарем так, наче мене там не було.
Але було приємно чути їхні голоси.
Батьки розійшлися, коли мені було дев'ять.
Ми переїхали і це батька розбило.
Він повернувся до свого старого життя, до наркотиків, втратив роботу, будинок.
Я пішов з дому, коли мені було 12,
жив у друзів, то тут, то там.
Я хотів жити, як всі нормальні сім'ї.
Постійний дім, вечері й усе таке.
У моєму сні лікар сказав: «У нас більше немає ресурсів для вашого сина.
Ви маєте його відпустити».
І я почав панікувати, бо говорити я не міг.
Я такий: «Я хочу жити».
Я прокинувся. Надворі було сонячно.
Я вперше вдихнув свіже повітря, і мені перехопило подих.
Здавалося, що то був не сон.
Пробудження від коми — це все одно, що твоє тіло пролежало в труні 100 років,
і Бог дає тобі шанс ще пожити.
Воно крихке. Таке відчуття…
як дитина.
Дуже сильний біль. Дуже боляче.
Заходять мама й тато, й вони плачуть і такі…
І тато каже: «Я ж казав, він виживе».
Я ніколи в житті не бачив, щоб Еван плакав.
І коли вони з Діланом вперше зайшли до мене,
він почав плакати, а я намагався його підбадьорити.
Казав йому: «Ти плачеш?»
А він такий: «Ти так постраждав. Так добряче постраждав».
Грибок просто поглинув мене.
Вони відрізали від мене шматочок, і він більше не відростав,
і вони почали відрізати все.
Мої ребра, частину моїх легенів, печінки.
Мій правий сосок відпав.
І забрали шматок мого серця.
В іншому,
це тіло гідне пляжного сезону.
Розумієте?
Було багато разів, коли я думав, що втратив сина.
Це диво, що він пройшов через це.
Я просто хочу додому й освоїтися.
Повернутися до нормального життя.
Мій тато багато мені допомагав, увесь цей час, усі чотири місяці.
Він був зі мною щодня.
Любов — це все, що потрібно.
Нічого в житті так не цінно, як сім'я.
І до торнадо я нею ніколи не користувався.
Я побачив, наскільки вони мені потрібні, і вони були поряд, зі мною.
Це зблизило нас із батьком.
Дивовижно, наскільки сильний цей зв'язок, коли він тобі потрібен.
Емоційний день для Стівена Версінга,
відомого як ходяче диво.
ЗМІ прозвали мене диво хлопчиком.
Я не дуже розумів, що таке диво,
бо себе я дивом не вважав.
Хтось на кшталт мене мав пережити це.
Я не здивований.
Сюрприз, хай йому грець.
Люди казали, що реальний світ іноді відстійний.
Я не усвідомлював, що через 15 хвилин після випускного
реальний світ вдарить по нас і нашому класу 2011 року.
Я маю на увазі, саме нас зачепила стрілянина.
Пошуки Вілла Нортона закінчені.
Його тіло знайшли у ставку
неподалік від місця, де торнадо перевернув його машину.
Господи. Частина випускного класу 2011 року. Багато спогадів.
Для тих, хто ще не знає, Вілл вів канал на YouTube.
У нього там тонни відео,
і вони уособлюють щоденне життя Вілла, його захоплення життям.
Вілл казав мені,
що отримав повну стипендію кіношколи в Каліфорнії.
Я так пишався ним. Так за нього радів.
Він хотів бути як Стівен Спілберг.
Ми не були дуже близькими з Віллом,
але він ділився зі мною своїми мріями і я починав мріяти сам.
Я покажу вам, скільки тут людей.
Пам'ятаю, він влаштував величезну вечірку на Хелловін.
Це була найяскравіша подія останнього року в школі.
У нього був такий сміх. Я і зараз чую його в своїй голові.
Бувайте.
Усе, що він робив, завжди йшло з добром.
ПАМ'ЯТІ ВІЛЛА НОРТОНА
Торнадо зачепило всіх.
Хтось втратив кохану людину, хтось — друга, або домівку.
Постраждали всі.
Будинок батьків зник, але з рідним усе було нормально.
Я просто хочу викурити сигарету там, де ми стояли.
Ось, де ми були.
-Ми всі скупчилися тут. -Прямо тут.
Я відчуваю вдячність.
Винна.
Чому ми можемо встати й піти,
а багато людей не можуть, особливо дітей.
Нам дуже пощастило.
Ми побігли туди, зістрибнули й побігли туди.
Бляха-муха.
Я чув про ПТСР і про те, як він може вплинути на вас.
І я відчуваю, що я просто трохи вібрую. Розумієте про що я?
Так завжди, коли я про це говорю.
Здуріти можна.
Влітку після торнадо всі в громаді
важко працювали,
повертали собі нормальне життя.
СТАРША ШКОЛА **ОП****
Пам'ятаю побачив школу й подумав:
«Ми були останніми, хто закінчив цю школу.
Були останніми, хто випустився з цих стін».
Ці стіни, коридори,
всі спогади про них зникли назавжди.
Те, що ви зробили, через що пройшли,
немає нічого такого на футбольному полі,
з чим би ми не впорались, коли ми разом.
-Ви зі мною? -Так!
Орли Джопліна!
Громада з нетерпінням чекала на перший домашній матч.
Орли Джопліна!
ДІМ ОРЛІВ ЮНАЦЬКЕ ПОЛЕ
Футбольне поле не постраждало від торнадо.
Пам'ятаю це почуття гордості, з яким я виходив
і бачив заповнені трибуни.
Такого я ще ніколи раніше не бачив.
То було неймовірно.
Хотілося одягти шолом і щитки, і йти грати.
Орли Старшої школи Джопліна!
З нашою громадою сталися паскудні речі.
Уперед, Орли!
Багатьом людям нескладно переїхати в інше місце.
Джоплін побудований на спільноті шахтарів.
Люди хапали свої бензопили і придумали, як це зробити.
Це багато говорить про Джоплін.
Тачдаун для Орлів Джопліна!
Щодо відбудови, усі були вражені кількістю отриманої допомоги.
Приблизно 300 000 волонтерів
з усієї країни присвятили свій час.
У цьому районі вони змогли повернути учнів до школи,
щоб не зупиняти навчальний процес.
-Школа Джопліна відкрита… -Ласкаво просимо.
…у торгівельному центрі.
У випускному класі, попри те, що ми були різними,
у нас була єдність, що дуже круто в моїй спільноті.
Найміцніші зв'язки у житті це ті, що ми створюємо,
коли все здається зруйнованим.
Для жителів Джопліна й класу 2012 року
дорога була важкою, а день довгим.
Але у нас є завтра
і ми йдемо.
Ми йдемо разом.
Зазвичай, президент США не приїжджає на випускний.
Це так багато значило.
Я дуже сподіваюся, що всі ви в цій новій главі вашого життя
збережете в собі цей дух Джопліна,
куди б ви не поїхали,
і чим би ви не займалися.
Ви будете нагадувати про те,
що ми не повинні проходити таке самотужки.
Від нас цього не чекають.
Вітаю. Нехай Господь вас благословить.
Нехай Господь благословить випуск 2012 року.
Нехай Господь благословить США.
Сесіл Корніш.
Я дуже пишаюся вами
і хочу потиснути якомога більше рук. Домовились?
Радий бачити. Я так пишаюся вами, хлопці.
Дякую.
Радий зустрічі.
Коли мені було 17, я дуже переймався тим, щоб мене обрали.
Але найважливіше — це обирати себе.
Зараз, коли я дорослий, я відкритий гей.
Я очолюю некомерційну групу підтримки для квір-людей,
які можуть почуватися як і я в дитинстві.
Дорослішати, залишатися в рідному місті, для мене було найгіршим.
Але я тут живу
і я люблю Джоплін.
Я дуже люблю Джоплін.
Усе, що я зробив у житті, через що мені довелося пройти,
було не просто так.
Тату!
Бути батьком — це найкраще, що може бути в житті.
Це так добре,
я ніколи не думав, що буду таке відчувати.
Це те, чого мені бракувало. Те, що було потрібно.
Я хочу дати їм усе, чого не було в мене,
і навіть більше.
Для моїх дітей я суперзірка.
Я їх обожнюю.
Після торнадо
я стала дуже впевненою в собі.
Типу, побачимо.
У мене з'явилася робота, через яку я багато подорожую,
літаю, їжджу у великі місця, знайомлюся з новими людьми.
Якби не пережите торнадо,
я б на таке не наважилась.
Ну ж бо…
Я більше нічого не боюся.
Гей.
-Привіт, сіс. -Гарне вогнище.
-Дякую. -Молодці.
Я б сказав, що Мак допоміг, але це ж той самий Мак.
Знаєте, цей досвід, яким ми ділимося,
Кейлі, я і її брат…
він назавжди нас зблизив.
Звучить трохи банально, але ви маєте цінувати час,
який проводите з людьми.
Бо є люди, яких після того я більше ніколи не бачив.
Не варто зв'язуватися з Матінкою-природою.
Я вклонюся їй.
Вона страшна.
Це точно.
ПРИСВЯЧУЄМОСЯ 161 ВТРАЧЕНОМУ ЖИТТЮ 22 ТРАВНЯ 2011 РОКУ
І СПІЛЬНОТІ ДЖОПЛІНА.
ГЛОБАЛЬНЕ ПОТЕПЛЕННЯ СПРИЧИНЯЄ ЧАСТІ ЕКСТРЕМАЛЬНІ ЯВИЩА
ЗБІЛЬШУЄ РИЗИКИ КАТАСТРОФІЧНОГО ВПЛИВУ НА ГРОМАДИ.
Переклад субтитрів: Олена Гердова