Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
BAZAT PE O POVESTE ADEVĂRATĂ
Cred că e rândul șase, centru stânga.
PREA BINE.
Dă-mi-l pe Clark, de la pază.
O perucă înaltă, imensă, pe capul ei.
Cu adevărat gigantică!
Știți la ce stil mă refer.
Și mai e îmbrăcată
și cu un pardesiu mult prea larg pentru ea,
chiar dacă în sală sunt aproape 32 de grade.
Este interceptată și percheziționată de cei de la pază.
Iar în perucă, avea ascuns un microfon.
Da, un microfon!
Și, sub pardesiu, un dispozitiv de înregistrare.
Poveste adevărată!
Incredibil!
Vedeți, interzic înregistrările,
deoarece eu cred că singurul mod real de a experimenta muzica este live,
într-o sală de concert.
Nu printr-o înregistrare.
Absolut, Maestre!
Există deja un mare entuziasm în toată Japonia
datorită turneul dvs. cu Filarmonica din München.
Mulțumesc! Ultima mea vizită în Japonia a fost o mare revelație.
Și, apropo, mulțumesc că mi-ați trimis contractul înainte de întâlnire.
De asemenea, o revelație.
Desigur, Maestre!
Sunt sigur că îndeplinește toate condițiile pe care le-ați cerut.
Zece repetiții pentru fiecare program.
Da, se pare că în această viață, totuși, există întotdeauna un articol opt,
domnule Tanaka.
Cel care menționează exploatarea digitală a concertelor.
La doi ani după turneu, Maestre.
Până atunci, tehnologia noastră va permite o replică perfectă a experienței live.
Nu, de fapt nu va permite, și oricum, vă scapă esențialul.
Maestre...
Tehnologia voastră
nu face decât să ne îndepărteze din ce în ce mai mult de sunetul viu...
Dorește cineva mămăligă?
...și de un public care trăiește experiența live într-o sală de concert.
Așadar, nu vor exista înregistrări.
Maestre, tehnologia digitală...
Nu, nu mă lua cu semantica! Nu mă interesează.
Economia afacerii noastre se schimbă.
Economia?!
Nemernici mizerabili ce sunteți!
Voi ați creat economia!
Oamenii ca voi ucid muzica clasică!
Bitsi!
Oamenii și-au pierdut chiar și simțul pentru concertele live!
Criminalilor!
Să vă fie rușine!
Ați ucis muzica clasică!
A murit din cauza voastră și a celor ca voi!
Este moartă și voi sunteți vinovați!
Vinovați!
Să vă fie rușine, cu microfoanele voastre digitale cu tot!
Criminali nenorociți!
Pentru serviciile deosebite aduse patriei, Colonele Demostene Celibidache, vă declar
cetățean de onoare al orașului Iași
și vă decorez cu Crucea Comemorativă.
La masă!
Sergiu, pentru a treia oară!
La masă!
Unde ai plecat după ceremonie?
Absența ta la ospăț a fost o insultă...
remarcată de toată lumea.
Repet: unde te-ai dus?
Urmează-mă, Sergiu!
Copii,
mâncați!
De ce nu poți să respecți valorile familiei?
Răspunde!
Răspunde-mi!
Răspunde!
Ar trebui să găsești subiecte mai interesante de filmat.
Ar fi trebuit să filmez ieri...
Cu Tanaka? Nu...
Subiectul ăsta e la fel de vechi ca scripturile.
Îți trebuie subiecte noi, originale.
Semnificative.
Părea semnificativ, din punctul meu de vedere.
După cum știm, nu reacționez bine la acest tip de înșelăciune.
Indiferent ce filme ai dori să creezi, Miki, fă-le să fie sincere.
Da, asta vreau.
Ar trebui să vezi ce am filmat până acum.
- Totul e superb. Serios. - Sunt sigur.
Dar întotdeauna adevărul. Frumusețea e doar momeala.
Tu l-ai găsit?
Ce să găsesc?
Adevărul.
Presupun că uneori,
când într-un concert totul se îmbină
și toate elementele se unesc...
este posibil, aproape posibil, să transcendem frumusețea.
Și în privința compozițiilor tale?
Caut în continuare...
Foarte bine, fiule!
Cel mai bun din clasă la toate materiile...
așa cum era de așteptat.
Te rog!
Remarcabil la germană și engleză.
Într-o zi va fi a ta, Sergiu.
Tu vei continua lupta mea, servindu-ți patria,
pentru a câștiga propria-ți medalie.
Dar la examenul final, 19 din 20.
Nu e de ajuns, Sergiu.
Și de ce un „-10” la științe sociale?
Ne-a dat test în afara programei.
Nu cred că a luat nimeni 10.
Tu nu ești nimeni.
Tu ești un Celibidache.
Și ca să-ți amintesc asta, am ceva pentru tine.
- Pot să...? - Poți.
Am cumpărat-o pentru tine când te-ai născut.
O zi caldă și însorită, îmi amintesc.
O zi memorabilă. Primul meu fiu.
Moștenitorul dinastiei Celibidache.
- Îți place? - Bineînțeles, tată.
- Îmi place foarte mult. - Excelent.
O cravată pentru un viitor prim-ministru al României!
Mulțumesc, tată!
OASPEȚI - GAZDE 0 - 2
Sergiu!
Ginel!
Mare gol, Sergiu!
Nu poți face asta acum!
Ai terminat pe ziua de azi.
- De ce? Ginel! - E timpul să ne răcorim. Uită-te la tine!
Da, căpitane, să trăiți!
Asta înseamnă să încasezi una pentru echipă.
- Ginel a făcut toată treaba. - Da, e iute ca o vulpe.
Lasă-mă să mă uit la cotul tău.
- Nu-i nimic. - Asta o să hotărăsc eu.
Interesant.
Ce anume?
Vei învinge.
Da. Conducem cu trei goluri și mai sunt zece minute.
Vei învinge, Sergiu.
Vei fi un rege.
Un rege fără coroană.
Shalom, Sergiu.
Shalom, Golda.
Deci... Tu și Golda?
Drăguț.
V-am văzut discutând... Te-a luat de mână.
Când m-a luat de mână, vorbea despre tine.
Frumos Sergiu! Foarte subtil. Haide, nu-mi vinde gogoși.
Îți jur, frate!
Bună încercare!
Oricum, n-ar merge.
Eu și Golda nu suntem... compatibili.
Adică... n-are cum să meargă, nu?
Categoric nu.
Tata e în birou.
Intră!
Ultimii trei prim-miniștri ai României
au absolvit Institutul Politehnic din București.
Această scrisoare de acceptare
poate fi biletul tău pentru a conduce țara.
România trebuie guvernată, nu condusă.
Nu sunt de acord, dar vei ajunge să înțelegi.
Adevărul e că poporul nostru are nevoie de un conducător puternic.
Nu voi fi eu, tată.
După Marele Război, am petrecut luni întregi în spital,
cu bășici pe tot corpul de la gazul toxic.
M-am rugat să mă înzdrăvenesc pentru a-mi continua serviciul în slujba patriei.
N-am spus nimănui, cu excepția mamei tale, că eram într-o prea mare suferință.
Dar eram liniștit fiindcă știam că tu vei ajunge acolo unde eu nu am putut.
Tată...
Am informat Institutul Politehnic că nu mă voi mai prezenta la toamnă.
Niciodată, de fapt.
Poftim? Ce ai făcut?
Iubesc muzica. Vreau să devin compozitor.
Baliverne! Ce prostie absolută, Sergiu!
Îți place muzica, prea bine, dar...
Nu e vorba de ce-mi place, ci de cine sunt.
Nu! Te păcălești singur, Sergiu.
Nu vrei să fii compozitor.
O să scriu la Institut și o să le spun că ai greșit.
- M-am hotărât. Nu pot trăi fără... - Muzică?!
Asta e pentru țigani.
Vei onora familia, Sergiu!
Dacă mai aud odată această idee ridicolă, vei fi aspru pedepsit.
A trecut vremea pedepselor tale, tată.
Cât timp vei trăi sub acest acoperiș,
vei face ce-ți spun eu!
Dacă alegi să urmezi această cale, o vei face fără sprijinul familiei.
Fără mine, fără mama ta.
Vei fi pe cont propriu.
Atunci voi pleca mâine dimineață.
Nu uita să înapoiezi cravata galbenă!
E un cadou de la tine.
Din moment ce ai ales viața de țigan, nu vei mai avea nevoie de ea.
Vei sfârși într-un bar sordid, înconjurat de bețivi și de curve.
Cravata rămâne aici.
Mult noroc!
Du-te și înscrie încă un gol, Sergiu!
Da, căpitane, să trăiți!
Cum merge treaba?
Nu am ajuns unde trebuie.
Ți-am făcut ceai de mușețel.
Mulțumesc, Poufig.
Cum rămâne cu Miki?
- Ce-i cu Miki? - Nu știu.
Un cineast nu prea câștigă milioane,
mai ales în cazul documentarelor.
Lui ce îi lăsăm?
Îi lăsăm ceea ce are cea mai mare valoare.
O educație, valori și principii fundamentale.
Ce e?
Continui să le trimiți bani tuturor acestor oameni.
În India, în Tibet, peste tot...
Nici măcar nu știi cum sunt folosiți.
Chiar discutăm din nou despre asta?
Dă banii cât și cum vrei tu, dar gândește-te la el, Bitsi!
Drepturile de autor pentru CD-uri i-ar putea da timp să-și găsească drumul.
Nu pot să fac asta. Nu pot.
Aș putea la fel de bine să vând cocaină.
Bitsi!
Care e diferența? Ambele sunt plăcute, ambele sunt profitabile.
Ambele mortale!
Exagerezi, ca de obicei.
Da, exagerez.
Muzica înregistrată este mult mai nocivă.
Miki va fi bine, Poufig.
BUCUREȘTI, ROMÂNIA
Hei!
Îmi pare rău...
Îmi pare rău, nu am bani.
Drăguț.
Cum te cheamă?
Serios... nu mă interesează. Îmi pare rău.
Ești foarte arogant pentru cineva care doarme pe o bancă.
Sergiu.
- Bună, Sergiu. Eu sunt Ortancia. - Încântat.
Ce te aduce aici?
Nimic. Eu...
M-am rătăcit, cred.
Ai vreo ocupație?
Da, sunt...
Sunt muzician.
Unde ți-e instrumentul? Ești vocalist?
Nu, nu sunt vocalist.
Cânt la pian.
Și compun.
Ce fel de muzică?
De orice fel. De toate.
Jazz?
Da, îmi place jazzul.
Atunci s-ar putea să te pot ajuta.
Oh, nu! Mulțumesc, dar...
E-n regulă. Totul este... Totul este sub control.
Da...
Absolut, totul e sub control.
Ce-ar fi să dai o probă la barul unde lucrez?
Un băiat chipeș ca tine...
...nu-ți face griji pentru mine, mamă.
Sunt bine și în siguranță.
Bucureștiul e un oraș minunat și plin de viață.
Mi-am găsit deja de lucru, ca pianist într-un local renumit.
În plus, mi-am făcut deja relații bune, unele dintre ele foarte influente.
Trăiesc confortabil, într-un cartier respectabil.
Mi-e dor de tine, dar fii liniștită, nu îmi lipsește nimic.
În curând, vei fi folosit toate notele din lume.
Sau, cel puțin, toată hârtia de scris.
Cântă-mi una dintre ele! Preferata ta.
Niciuna nu e gata.
Unde sunt mănușile mele?
Oare de ce cred că voi ajunge bătrână și surdă până ca vreuna să fie gata?
Cum de am fost atât de norocos?
Datorită părului.
Cu siguranță.
Și a ochilor tăi.
M-am topit un pic când m-am uitat prima oară în ei.
Ceea ce e mare lucru pentru o inimă de piatră ca a mea.
Tu nu ai inima de piatră...
Ești cea mai bună persoană pe care am întâlnit-o.
Să nu spui nimănui!
Am o reputație de apărat.
Cum faci asta?
Ce să fac?
Treaba asta pe care o faci...
Treci peste orice cu un zâmbet.
Așa fac?
Uneori mă concentrez...
asupra locului în care vreau să mă aflu...
nu asupra locului în care sunt.
Și unde ai vrea să fii?
În acest moment...
nu aș vrea să fiu nicăieri în altă parte.
Unu, doi,
trei, patru, cinci,
șase, șapte și opt. Și unu,
doi, trei, patru, cinci,
șase, șapte și opt.
Unu, doi, trei, patru, cinci,
șase, șapte și opt.
Unu, doi, trei, patru, cinci,
șase, șapte și opt.
Brațele întinse. Doi, trei, patru.
Cinci. Pregătire. Șase, șapte și opt.
Ioana Procopie Dumitrescu, ce faci?
Îmi pare rău, Madame. Picioarele mele au vrut să facă încă o piruetă.
Poziția a cincea, vă rog!
Acum, domnișoarelor, adunați-vă în jurul pianului!
Și zâmbiți!
L-ați ascultat pe renumitul compozitor Heinz Tiessen,
dirijând propria suită, Suita Hamlet Opus 30.
Berlinezul e unul dintre cei mai avangardiști compozitorii germani
și o figură proeminentă a mișcării neoclasice.
Heinz Tiessen e una dintre personalitățile de vârf ale muzicii clasice.
Titlurile zilei...
Cancelarul Germaniei, Hitler, a reafirmat astăzi angajamentul
în impunerea suveranității țării sale în climatul internațional complex.
Adresându-se Reichstagului,
a subliniat angajamentul guvernului german către pace,
insistând că țelul Germaniei pentru suveranitate
nu ar trebui confundat cu dorința de agresiune.
Mai degrabă, a declarat el, are ca scop asigurarea viitorul națiunii
într-o lume marcată de incertitudini geopolitice.
VINO IMEDIAT LA BERLIN. PROFESOR HEINZ TIESSEN.
M-am rugat să vină această zi...
dar am sperat că va veni „într-o altă zi”.
Ortancia, eu...
Acum pleacă naibii de aici!
Înainte să mă răzgândesc și să te leg de pat!
- Locul ăsta e ocupat? - Nu, vă rog.
Mulțumesc.
Era să-l pierd!
- Unde mergi, tinere? - La Berlin.
- La Berlin? - Da.
- Și dumneavoastră? - La fel.
Profesor de engleză la Universitatea Friedrich Wilhelm.
- Albert Einstein a studiat acolo. - Așa e!
Doctor Einstein locuiește acum în Statele Unite.
Nu știam asta.
Tinere,
Germania este... în schimbare.
După cum evoluează lucrurile, nu va fi mai ușor pentru cei ca tine.
Cei ca mine?
Mă rog, străini, minorități.
Acest „Führer” limitează treptat drepturile și libertățile multor oameni.
Așa-numiților „oponenți”.
Se vorbește...
că va fi mult, mult mai rău.
BERLIN, GERMANIA
Domnule profesor, eu sunt!
Domnule profesor Tiessen, sunt eu. Celibidache...
Celibidache!
Celibidache.
Intră. Repede!
Dragă Sonia,
Îți scriu din Berlin, unde am fost luat sub aripa profesorului Tiessen,
un renumit compozitor, care pare să creadă în mine.
Ne-am cufundat în repertoriul romantic.
Este de-a dreptul captivant.
Lucrăm, de asemenea, la compozițiile mele,
lucru care mă conduce la descoperiri noi, de neimaginat.
Azi am făcut rost de carne de pui.
Mâinile tale...
Sergiu, mâinile tale!
Cum?
Mâinile tale sunt libere ca o pasăre!
Dirijează!
Poftim?
Dirijează-ți partitura, Sergiu! Cânt eu.
Da...
Nu! Nu poți face asta!
Nu poți deschide brațele așa!
Pari slab în fața orchestrei.
Trebuie să ai mereu controlul orchestrei.
Întotdeauna în control.
Altfel, te vor mânca de viu.
E mai bine așa. Mult mai bine!
Da!
Simți muzica atât de clar.
Muzica curge prin tine. Este pur și simplu sublim!
E minunat, profesore, dar eu vreau să devin compozitor.
Dragul meu Sergiu, poți să compui toată viața ta.
Ești foarte bun la asta.
Dar acum văd limpede:
dirijatul este biletul tău de intrare la Conservator.
Ești atât de natural, atât de ușor și de grațios.
Din nou!
Astăzi, profesorul mi-a deschis ochii către bogăția artei dirijorale.
Vrea să dau examenul pentru dirijat la Conservatorul de Muzică din Berlin.
„Spune că viitorul aparține dirijorilor,
pentru că oamenii au nevoie un chip asociat cu muzica.
Crede că am un anume dar pentru asta.
Tensiunea în Berlin este palpabilă.
Noile legi i-au privat pe evrei de aproape toate drepturile.
Germanii privesc străinii cu suspiciune, mai ales dacă au pielea mai închisă.
Mă simt în siguranță la profesorul Tiessen,
unde muzica îmi umple zilele și nopțile.
Vă iubesc pe toți, Sergiu.”
Asta e.
Veți găsi, pe lista pe care tocmai am pus-o la avizier,
numele candidaților care au reușit
la examenul pentru noua serie de studenți la Conservator.
În plus, admiterea i se acordă domnului...
Sergiu Celibidache,
cu o distincție specială
„pentru excelență în dirijat”.
Am intrat, domnule profesor!
Am intrat!
Uite!
Ai reușit.
Felicitări!
Ce faci? Înoți?
Nu e apă aici.
Dacă vrei să înoți, apa e acolo, jos.
Cu mine, vă rog.
Vedeți voi, această muzică există doar aici, în acest spațiu.
Nu e nevoie să o aduceți din afară.
Găsiți-vă centrul natural!
Reacționați la sunetul viu!
La sunetul ce pulsează a viață.
Foarte bine.
Acum cine urmează?
Heil Hitler! Bună dimineața! Luați loc!
Domnilor, în lecția de azi, vom discuta
propria voastră percepție și apreciere a concertului meu de ieri.
Nădăjduiesc că v-a plăcut.
Cine dorește să-și împărtășească impresiile?
Celibidache!
Aș prefera să nu dezvolt.
Te rog.
Am observat câteva ușoare imperfecțiuni.
Greșeli chiar.
Greșeli?
Păi, în primul rând, tempoul a fost prea rapid.
Mult prea rapid. În special în prima parte.
Ați continuat să acordați prioritate viorii întâi,
după ce muzica a ajuns la vioara a doua.
Cu alte cuvinte,
începeți o propoziție pe care nu o mai încheiați.
Cui altcuiva i s-a mai părut că a fost prea rapid?
Eu nu sunt deloc de acord. Mi s-a părut că tempoul a fost perfect.
Iar echilibrul viorilor, remarcabil.
Îmi pare rău că nu ai înțeles.
Ei bine, vezi tu, acesta este un simplu punct de vedere pur subiectiv.
Prietenul nostru vienez, aici de față, pare să fi apreciat concertul.
Domnule Celibidache...
Dacă talentul este pe măsura aroganței dumitale,
s-ar putea să ajungi foarte departe.
Dar, până atunci, vei învăța de la cei care au experiență
și care au fost aleși să te educe.
Vă mulțumesc, domnule. Așa voi face.
Minunat... Deci, unde am rămas?
BERLIN, GERMANIA
Dragă mamă, te rog să nu te îngrijorezi!
Dacă voi fi recrutat în Armata Română,
am luat hotărârea de a refuza.
Nu pot tolera că România s-a aliat cu Germania,
având în vedere abuzurile și cruzimea lor.
Evreilor le-au fost confiscate casele și afacerile,
iar accesul le este limitat în anumite zone.
Mă îngrijorează situația lui Golda
când soldații germani vor fi în România.
Deși mâncarea e puțină, prof. Tiessen are o rezervă mare de cărbune,
așa că sta la căldură pe timpul iernii.
Stai!
Nu e cam târziu?
Sunt în drum spre casă, domnule ofițer.
Percheziționează-l!
Român...
Dă-ți jos pantalonii!
Pardon?!
Pantalonii. Hai!
Continuă!
Nu vedem nimic!
Norocul tău! Prea mică.
Lasă-l! Român găozar!
Hai! Dispari de aici!
Noroc că nu e evreu!
Evrei... români... Tot scursuri!
Poate că trebuia să-l împușc oricum!
Nu merită să irosim un glonț.
Instabilitatea intervalelor
îi conferă o stranietate,
o tensiune sinistră, o amenințare.
Te înțeleg, Sergiu.
Cu toții ne simțim neajutorați.
Dar muzica este darul tău, arma ta.
Să interpretezi muzica marilor maeștri.
Și poate, într-o zi, chiar și a ta.
Așa aduci o rază de speranță în această nebunie.
Folosește-ți darul!
Împărtășește-l cu lumea întreagă!
Atât de mare e tensiunea, totuși, pasărea încă doarme!
Vezi! Doar repertoriul rusesc oferă o asemenea diversitate.
Focul sub cel mai delicat înveliș.
Stravinski este ca Dostoievski, doar că în limbaj muzical.
Să nu pomenești nimic despre asta la Conservator.
Arta rusă e cu desăvârșire interzisă acum.
- Da? - Am înțeles.
Stai!
Documentele la control!
Tată!
Miki! Nu credeam că te întorci până marți.
Te-am căutat peste tot.
Tocmai contemplam noua lucrare a mamei tale. Extraordinară!
- Ai avut o călătorie bună? - Foarte bună.
Mi-a plăcut la USC, dar cred că NYU e școala de film pentru mine.
O să-ți placă New York-ul. Atât de multă energie, atâta cultură!
Da. Cred că am fost la zece muzee.
Și am fost la un concert dirijat de un nou dirijor, foarte bun.
I-am luat CD-ul.
Și m-am gândit că îl poți ajuta.
Ei bine, dacă vrea o carieră, e mai bine să stea departe de mine.
- Te deranjează dacă-ți pun câteva măsuri? - Nu, deloc.
Miki, ce naiba e asta?
Chiar ai crezut că sună bine?!
E o abominațiune!
Cine dirijează?! Individul ăsta e complet ignorant!
Tată, tu ești...
München, 1982.
- Unde ai găsit ăsta? - Se vând ilegal pe strada 42.
Știam că se întâmplă asta, dar acum e peste tot!
Asta îmi dovedește punctul de vedere, Miki!
Muzica asta nu poate fi înregistrată. Nu se poate!
Asta e o porcărie!
Nu auzi?!
- Escroci blestemați! - Da, escroci blestemați.
- Dar tu permiți asta. - Cum să permit eu?
Le permiteți să-ți ia banii.
Îi lași să-ți exploateze munca! Nu înțelegi?
Pentru că interzic exploatarea a ceea ce eu nu consider a fi muzică?!
Tată, ăsta e un rahat elitist!
- Miki! - Îmi pare rău, dar e adevărat.
Îi excluzi pe oameni. Îți îndepărtezi propriul public!
Mi-am petrecut întreaga viață, zi și noapte, aducând muzică adevărată...
- Unii nu pot veni la spectacolele tale! - Și asta e vina mea?
Miki, refuz să vând o minciună!
Foarte bine, continuă!
Te lupți cu morile de vânt! E o bătălie pierdută.
Poate. Totuși, e o bătălie pe care merită să o duci.
Fiule, nu te mulțumi niciodată cu mai puțin decât perfecțiunea.
Niciodată!
Mi-a părut bine să te văd!
BERLIN, GERMANIA
Repede!
Fugi
Hai cu mine!
BERLIN, GERMANIA
Filarmonica din Berlin.
Caută un dirijor nou.
Cum rămâne cu Furtwängler?
Nu poate. A dirijat sub conducerea lui Hitler.
Sunt nevoiți să se distanțeze de trecut.
Au nevoie de sânge proaspăt.
Americanii organizează un concurs pentru a selecta noul dirijor.
Ce are asta de-a face cu mine?
Totul, tinere.
Are totul de-a face cu tine!
Domnule profesor, știți foarte bine că vreau să devin compozitor.
Am atâtea de spus prin muzica mea. Mai ales acum. Tot ce am văzut...
Vocea ta se va face auzită, Sergiu.
Dar trebuie să-ți construim o platformă,
iar această oportunitate de a dirija cea mai mare orchestră din lume
este o un dar de la Dumnezeu.
Nu am nicio șansă.
Abia dacă vorbesc limba.
Tu vorbești limba Muzicii.
Mâine la ora 10:00.
Titania Palast.
Următorul!
O oportunitate uriașă, nu-i așa?
Da.
Se pare că sunt candidați din fiecare țară aliată.
Ce ai pregătit?
- Pentru repertoriul la alegere... - E atât de bogat.
Atât de amplu.
S-a grăbit acolo.
Păcat.
Următorul.
Următorul!
E rândul tău, amice.
Mulțumesc.
- Ce ai pregătit? - Dvorak.
Următorul!
Hai să sărim direct la programul liber.
- Numele și ocupația, vă rog! - Sergiu Celibidache.
Student la compoziție și dirijat
la Conservatorul de Muzică din Berlin.
- De unde sunteți, domnule Celibad... - Celibidache.
Sunt român, domnule.
Mulțumesc. Ce lucrare ai ales?
- Nu am ales nimic, domnule. - Mai tare!
- Nu te auzim de aici. - Nu am ales o lucrare anume.
Putem să știm de ce?
Aș prefera să dirijez ceva ales de dv. O lucrare pe care o doriți.
- Ce amabil din partea dumitale... - Da, domnule.
Cred că până acum trebuie să vă fi săturat de Dvorak.
Vă rog să alegeți.
Sunt destul de familiarizat cu întregul repertoriu.
E cumva o glumă?
- Orice? - Ce căcănar arogant!
Fii pe pace,
o să-i dăm prăpăditului ăstuia o lecție despre modestie.
Ce zici de niște Stravinsky?
- Asta o să-l dezumfle. - Excelentă idee!
Repertoriul rusesc. Genial, Victor!
Foarte bine.
Ce-ar fi să încercăm Pasărea de Foc?
Stravinsky!
Excelentă alegere, dle.
Orchestra îți aparține, Maestre!
Mulțumesc. Nu va fi nevoie.
Tipul ăsta e vorbește serios?
- Bună dimineața, dnelor și dlor! - Bună dimineața!
E prea mult. Prea mult.
Prea tare.
Intrați mult prea tare la început.
Trebuie să apăreți de nicăieri în piesa asta!
Așa se construiește tensiunea. Din depărtare, da?
Intervalul să vă conducă.
Piesa asta e o lecție despre cum să evităm ca cvinta să ne destabilizeze.
Este...
amenințător.
Încă o dată, vă rog.
Rămâneți acolo.
Foarte bine.
Da, lăsați-o să se insinueze.
Pianissimo viola!
Pasărea doarme, nu o treziți!
Crește amenințarea. Se strecoară înăuntru.
Este periculoasă.
Dați-i ceea ce cere, vă rog!
Nu treziți pasărea!
Minunat.
Ce clovn!
„Nu treziți pasărea...” Serios?
- Încă un cuvânt și ești concediat! - Pasărea se trezește!
- Bună dimineața! - Bună dimineața!
Mulțumesc.
BERLINUL RENAȘTE DIN CENUȘĂ SUB BAGHETA UNUI ROMÂN CARE FACE SENZAȚIE
„Dragă Sonia,
sper că scrisoarea mea te găsește bine.
Nu-mi vine să cred ce mi s-a întâmplat aici.
Deși nu prea am timp să compun, măcar fac muzică!
Am cumpărat câțiva saci cu cafea de la americani.
Ar trebui să-i primiți repede.
Te rog să-mi spui cum se descurcă mama și tata.
Cu multă dragoste, Sergiu.”
„Dragă Ortancia,
Acest cadou e unicul mod prin care-ți pot mulțumi
pentru tot ce ai făcut pentru acel tânăr găsit pe o bancă din parc.
Până ne vom mai întâlni, Sergiu”.
- Simfonia a 7-a de Bruckner? - Da, Philadelphia '89.
Ce i-ai făcut tatălui tău cu acel CD piratat...
Haide, mamă!
L-ai păcălit.
Ai sărit calul, Miki.
I-ai dat peste nas. Iar cuvintele tale au fost aspre.
Poate că așa își va da seama că nu rezolvă nimic.
Nu încearcă să rezolve nimic! Pur și simplu nu poate fi altfel.
Tot ce putem face noi este să fim alături de el.
Aici greșești, mamă!
Înregistrări audio ca aceasta sunt peste tot!
Se întâmplă... indiferent dacă îi place sau nu.
La fel de bine ai putea încerca să prinzi fulgerul.
Nu-mi pasă de bani!
N-are decât să-i dea oricui vrea. Doar să nu-i dea celor care piratează.
Știi ce e cel mai rău în toată treaba asta?
Spune-mi!
Chiar și cele mai groaznice, înregistrările cu cel mai prost sunet...
sunt comori pentru mine.
Eu n-am fost în Boston, Philadelphia, Londra, New York sau Stockholm!
Câte am ratat fiind la școală?
Știu că nu este același lucru, dar...
pentru mine, e totul!
Asta e tot ce am.
Și e tot ce voi avea când el nu va mai fi.
Dar tot voi fi trădător pentru că știu că el a condamnat asta.
LONDRA, ANGLIA
Nu.
Nu...
Tot nu e bine. E la fel ca celelalte!
- Maestre, am mai discutat asta. - Dă înapoi.
Ascultă!
Auzi?
Coardele nu au impact! Încetinesc în loc să crească tensiunea.
Nu există textură, profunzime, nu există strop de lirism.
- Sergiu, suntem prea lenți? - Nu...
Nu, te rog! Munca voastră, a tuturor, este cu adevărat divină. E vorba de...
Tempoul general. Pare prea lent.
- Maestre, e așa cum l-ați dirijat. - Sunt sigur că așa este.
Dar nu e ceea ce am auzit în sală.
Toată bogăția a dispărut, așa că tempoul general pare greșit.
Nu e bine, e prea lent!
Nu am modificat viteza, altfel tonul ar fi fost afectat.
Înțeleg, dar nu este ceea ce am auzit în sală.
Niciodată nu va fi ca în sală.
Uite,
ne învârtim în cerc aici.
Ce propuneți?
Aduceți-i înapoi!
- Poftim? - Cheamă-i înapoi! Orchestra.
Am petrecut deja două zile în plus.
Am depășit bugetul!
Îmi pare foarte rău.
Procesul de producție e în desfășurare,
iar discul va fi lansat conform contractului.
Ce am făcut?!
Credeți-mă... este superb!
Nu frumusețea este scopul!
O să vă aducă o avere.
Și... cu tot respectul, Maestre,
cei mai mulți nu percep diferența.
Exact.
Nici unul dintre voi nu aude vreo diferență!
Toții sunt nebuni, desigur, dar...
ăsta e mai nebun decât toți la un loc.
L-ați ascultat pe copilul-minune Sergiu Celibidache,
dirijând Orchestra Filarmonicii din Berlin de la Teatrul Titania Palast.
Bravo, Maestre!
Minunat final, Sergiu!
A fost de rahat, dle profesor.
- Vioara a doua a intrat iar târziu! - Ce?
În partea a doua, Christoph și Helmut! Nu pot ține pasul.
- Cel cu cornul francez, e inutil! - Calm, Sergiu!
E vorba de cota impusă. E planul de restructurare.
Orchestra asta poate deveni o bijuterie.
Dar dacă selecția se va face tot politic,
Filarmonica din Berlin va suna ca o sărbătoare câmpenească!
- Asta e scandalos! - E părerea mea sinceră.
M-ați angajat să fac muzică. Asta încerc să fac.
- Vă mulțumesc! - Care e secretul dumitale?
Cum poți produce atâta energie, dar și atât de multă emoție?
Eu nu am făcut nimic. Dvorak a făcut treaba.
Eu doar las să evolueze de la sine.
- Să nu spui nimănui! - Nu spun dacă nu spui nici tu.
Celibidache!
Domnule primar!
Atât de frumos și emoționant!
Berlinul nostru distrus are nevoie de speranță în aceste vremuri grele.
Artiști ca dvs.
Muzica dumitale aparține oamenilor și, desigur, pe discuri.
Permiteți-mi să vi-l prezint pe Profesor Doctor Piendl,
noul director al Deutsche Grammophon.
E o mare plăcere să vă întâlnesc în sfârșit.
Genial!
Îmi doresc să-l fi avut înregistrat.
Mă rog, au fost câteva... erori în seara asta.
De aici și frumusețea de a putea șterge orice mică imperfecțiune pe înregistrare.
Și să atingi perfecțiunea.
Da, poate.
Maestre, abia aștept să vă fac un tur al studiourilor Deutsche Grammophon.
Fără egal.
Nu se compară cu Londra.
Vă garantez personal.
Abia aștept.
- Vă sun eu. - Da, bună seara!
Sergiu!
Maestre Furtwängler, putem vorbi mai târziu?
Îți sabotezi cariera, tinere! Această orchestră e cea mai bună din lume.
Dacă eu am putut să o dirijez, poți și tu.
Învață să faci compromisuri!
Altfel, zilele tale aici sunt numărate.
Sergiu!
Vreau să te prezint unui prieten drag,
Martin Steinke.
- Încântat de cunoștință, Sergiu! - Asemenea.
Ajutorul lui Martin a fost esențial pentru a putea auzi tăcerile dintre note.
Mi-a schimbat viața. Și nici nu sunt budist!
- Înțeleg. - Profesorul exagerează, ca de obicei.
Dar este adevărat că, uneori, există prea mult zgomot.
Poate face ca simpla ascultare să fie dificilă.
Voi doi aveți multe în comun.
Poate că ar trebui să ne mai întâlnim.
Da, mi-ar face plăcere.
Noapte bună, domnule Steinke.
„Dragul meu Ginel,
nu mi-ai răspuns la ultima scrisoare.
Am comandat haina de piele pe care ți-am promis-o.
Ar trebui să sosească în săptămânile următoarele.
E atât de călduroasă, o să-ți placă!
Aud multe despre greutățile cu care vă luptați acasă.
Libertatea este prețioasă.
Voi continua să vă trimit ciocolată, cafea și pulovere,
căci gândul că celor dragi le lipsesc mâncarea și căldura
este insuportabil.
Chiar și un sfert dacă ajunge la voi, eu sunt fericit.
Mi-e dor de mirosul pajiștilor noastre însorite și de acoperișurile din paie.
Cele mai calde urări pentru Golda.
Aveți grijă de voi, Sergiu.”
Avem un ansamblu extraordinar, dar adevărul e
că administrația se opune schimbărilor.
Sergiu...
În plus, vor să înregistrez întregul repertoriu simfonic al lui Beethoven.
- Sergiu! - Da.
Te întreb ce mai faci tu.
Asta încerc să vă spun!
De ce te agăți, Sergiu?
Amărăciunea ta, tristețea ta,
furia ta...
Toate sunt zgomote în mintea ta. Ele nu înseamnă nimic.
Eliberează-ți inima, Sergiu!
Asta fac atunci când fac muzică.
Și ce se întâmplă după acordul final?
De ce trebuie ca artistul și omul să fie două persoane diferite?
Nu te opri din ascultat după ce muzica se oprește, Sergiu!
Ascultă tăcerile!
- Doar nu vorbești serios! - Am mai făcut greșeala asta.
A fost cumplit!
Deutsche Grammophon e unică.
Și nu poți compara Orchestra din Londra cu Filarmonica din Berlin!
Nu e vorba despre orchestră.
Obligația mea este să fac muzică. Nu să o distrug cu înregistrări.
Celibidache, erai un nimeni când ai apărut aici!
- Te-am făcut vedetă! - Eu încerc să fac muzică.
Iar eu încerc să conduc o afacere!
Suntem o Mecca muzicii clasice
și trebuie să vindem discuri!
Așa am auzit.
Urăsc să subliniez asta, dar eu decid cine vine și cine pleacă.
Atunci ar fi mai bine să-ți cauți altă marionetă!
Domnule Celibidache...
s-a zis cu tine!
Ești terminat!
Ai dirijat la Berlin pentru ultima oară.
Dragă Golda, s-a terminat cu Berlinul.
Am fost pe cât se poate de conciliant,
dar nu voi ceda în privința condițiilor necesare pentru a face muzică.
În încercarea de a amuți zgomotele din mintea mea,
tocmai am acceptat invitația de a dirija în America de Sud.
Voi urma muzica oriunde mă va conduce,
în speranța de a reaprinde lumina care s-a dovedit atât de evazivă la Berlin.
Vă iubesc mult pe amândoi, Sergiu.
Tu ai creat problema, tu să o rezolvi! Ai avut o singură treabă!
Și eu am o treabă de făcut, să fiu pe scenă în 30 de minute.
E sub control.
- Sub control?! - Da.
Poate mă urc pe scenă îmbrăcat așa, Alberto.
Dezbracă-te!
Pardon?
Pantalonii tăi.
Incredibil! Cum să pierzi două costume?!
Două!
Ambele fracuri, dispărute!
- Totul e în regulă. - Totul e în regulă? Serios?!
Vom găsi altul.
- Mai repede. Ce număr porți la pantofi? - 46.
- Nimic nu mi se potrivește! - Poate ăștia?
Toate bune?
Tu!
Valea!
Vrei pe scenă?
Hai!
Da?
Vrei pe scenă?
Dați-l afară!
Trei, vă rog!
Și în cine să am încredere? În mine?
Aș avea nevoie de încă o viață ca să devin compozitorul care aș vrea să fiu.
Să am încredere în studenții mei? Care încearcă,
dar fac foarte puține progrese, dacă or face vreunul.
Să am încredere în Miki?
Despre care cred sincer
că habar nu are care e miza cu adevărat.
Deci, în cine să am încredere?
De ce nu poate fi niciodată vorba despre lucrurile minunate pe care le-ai realizat?
Bitsi...
Miki te consideră cel mai minunat om care a trăit vreodată.
Și eu te consider la fel.
Dacă ai putea să te vezi prin ochii noștri, în loc de...
Cei ai tatălui meu?
Nu, nu aveam de gând să spun asta.
Dar poate că e același lucru.
Nu semăn deloc cu tatăl meu.
Intransigența de neînduplecat?
Așchia nu sare niciodată departe de trunchi.
Absolut superb!
Nu te îngrijora, nu mușc!
A fost probabil cel mai memorabil concert din viața mea.
Sunt pur și simplu epuizată!
Am mai ascultat orchestra asta. Ce le-ai făcut?
Și dumneata ești...?
Am fost la Scala din Milano,
l-am ascultat pe Toscanini în America, dar așa ceva...
Eu sunt Ioana.
Ioana Procopie Dumitrescu.
Îmi pare bine!
E o plăcere să te întâlnesc...
Din nou!
Spui că nu-ți amintești?
M-am schimbat destul de mult, recunosc.
Tu, mai puțin.
Mai știi când cântai la pian, în București,
la o clasă de balet pentru fetițe?
Nu!
- Ba da, eu eram cea împiedicată. - Nu!
Când am auzit că dirijezi chiar aici, în Buenos Aires.
Debussy, pe deasupra!
Știi că e compozitorul meu preferat?
Versiunea ta a fost, fără nicio exagerare,
din altă lume!
Știu! Ești atât de talentat. Și atât de modest!
Noi... de fapt, n-am cântat Debussy în seara asta.
Bineînțeles că nu! Ați cântat muzica îngerilor.
Singurul lucru care contează este că ai fost minunat.
Vrei să luăm cina împreună?
În seara asta?
Mă tem că nu pot. Soțul meu mă așteaptă.
- Spre sfârșitul săptămânii. - Îmi pare rău.
Mâine plec.
În cazul ăsta, soțul meu va trebui să mai aștepte puțin, nu-i așa?
Am avut sentimentul că armistițiul de la Moscova a fost un pretext.
Și ai plecat, așa, pur și simplu?
Nu, i-am spus surorii mele, Suzanna.
Dar ea m-a certat, ca de obicei.
Și părinții tăi?
Tata avea afaceri importante în România.
- Nu ar fi plecat niciodată. - Și ce s-a întâmplat?
Sovieticii au luat totul.
El s-a opus regimului, așa că l-au trimis pentru șase luni la muncă silnică.
Acum locuiește într-un mic apartament din București.
Cu pisicile lui.
Îmi pare foarte rău.
Îi trimit medicamente ori de câte ori are nevoie.
Mama îmi scrie uneori.
Dar trebuie să ai grijă ce scrii.
Toată corespondența este verificată de Securitate.
Dacă spui ceva greșit, primești o vizită dimineața devreme și o bătaie bună.
Așa de rău e?
Și eu mi-am lăsat familia în urmă.
Uneori ne scriem.
Presupun că sora mea, Sonia, mă scutește de detalii pentru a nu mă îngrijora.
Pot să-ți arăt ceva?
Încă nu e gata.
Atâta lumină!
Atâta forță! Atât de mult...
optimism!
Și totuși, atât de evaziv!
Peste câteva zile, o să văruiască peste.
Totuși, l-am trimis în Univers.
Oricât de puțin ar conta.
Și l-ai văzut tu.
Pot să stau cu tine, tată?
Dragă Sergiu, îți mulțumesc mult pentru mâncare și hainele călduroase.
Cu toate astea, Securitatea ne suspectează că facem speculă
și doi agenți au parcat în fața casei, unde au stat câteva nopți la rând.
Mama este destul de neliniștită, dar veștile de la tine ne ridică moralul.
Știu că îți faci griji pentru noi, dar nu încerca să revii.
Nu te vor mai lăsa niciodată să pleci.
Ce zi minunată!
Ar trebui să mergem în parc, tată.
La aer!
Singurul lucru pe care nu-l pot confisca.
Haide, tată!
Nemernicii ăia mi-au luat tot.
Până și familia.
Nu ei l-au gonit.
Tu ai făcut asta.
Îi scriu lui Sergiu.
Vrei să-i spui ceva?
Tata îți transmite toate cele bune.
TORINO, ITALIA
Bună dimineața, distinsului nostru oaspete.
Bună dimineața, doamnelor și domnilor.
În numele tuturor colegilor din presă, vă urez bun venit în Italia, Maestre!
E o plăcere să vă avem din nou în Europa.
- Ne-ați lipsit! - Mulțumesc.
Și voi mi-ați lipsit.
De ce Italia, Maestre? De ce Orchestra RAI?
Spaghete, Chianti, fotbal!
Dar de ce RAI?
Mi-au oferit condițiile necesare pentru a face muzică.
- Adică cele zece repetiții pe program? - Da.
Noi suntem constructori, o catedrală nu se face în două zile.
Maestre,
tehnologia înregistrărilor a făcut un uriaș salt înainte în ultimii doi ani.
- Ați putea reconsidera... - Nu!
Nu poți să comprimi muzica într-o clătită.
Dar concertele dumneavoastră de aici vor fi înregistrate.
Transmise în direct... asta e cu totul altceva!
Un moment singular în timp. Care dispare pentru totdeauna.
E trecător.
Nu, o înregistrare este unidimensională.
A asculta la nesfârșit înregistrarea a unui concert
e ca și cum ai face dragoste cu o fotografie a lui Marilyn Monroe!
Karajan, cu orchestra Filarmonicii din Berlin, e în fruntea clasamentelor.
E celebru în toată lumea.
La fel și Coca-Cola.
De ce sunteți atât de caustic la adresa altor dirijori?
Sunt doar sincer.
Mulți dintre ei sunt sub așteptări. Chiar foarte slabi.
- Ați putea să ne dați câteva nume? - Nu.
Mâine ați scrie doar despre asta.
Dar, credeți-mă, mă judec și pe mine după aceleași standarde.
- Dar vă considerați mai presus de restul. - Nu, deloc.
Nu mă pot mulțumi cu „destul de bun”.
Nu!
E atât de... E în continuare mecanic.
Cântați de parcă n-ați fi aici.
Uite... Credeți că știți cum vor cânta trompetele. Dar nu știți.
Nici eu nu știu. Ăsta e principiul fenomenologiei.
El cântă, eu ascult și reacționez la felul în care cântă.
La fel și voi.
De fiecare dată, e un nou început.
Vă amintiți cum ați cântat ultima oară piesa?
Ștergeți acea amintire.
Nu puteți păși pe zăpada proaspătă decât o dată.
Fiți zăpada proaspătă!
Din nou, vă rog.
Credeai că o să te las să farmeci toată Italia fără mine?
Pot să-ți pun o întrebare?
Oh, Doamne!
Nu a existat niciodată vreun soț, nu-i așa?
A existat...
Bineînțeles că a existat!
L-am părăsit.
I-am spus că l-am întâlnit pe cel mai interesant om de pe planetă.
De ce crezi că tu ești acela?
Actele de divorț sunt pe biroul lui.
Ce pot să fac? M-am îndrăgostit!
Chiar așa?
Absolut!
Pot să te întreb cine este norocosul?
Asta ar însemna să dezvălui secrete.
Ești sigură?
Cred că da.
Cât de sigură ești?
Destul de sigură.
Destul de sigură?
VENEȚIA, ITALIA
Om mani padme hum.
„Dragă Ginel,
lumina despre care i-am spus lui Golda că o căutam,
se pare că nu era un loc, ci o persoană.
Numele ei este Ioana.
Nu am mai întâlnit niciodată atâta energie pozitivă într-o singură ființă omenească.
Este ea însăși, fără regrete,
și mă inspiră într-un mod în care credeam că doar muzica o poate face.
Cea mai mare dorință a mea este să o întâlniți cu toții într-o zi.
Cred că și tata ar fi de acord.
Vă iubesc pe toți, Sergiu.”
Văd că muncești din greu. Dar cred că îți stai singur în cale.
Cum îl putem ajuta pe Enrique să nu se mai încurce?
Știe cineva? De unde începem?
De unde începem întotdeauna?
Prin a renunța la prejudecățile și așteptările legate de această piesă
și a nu asculta ceea ce este aici, sus, ci ceea ce se află chiar aici.
Doar atunci veți putea începe să faceți muzică, fiind prezenți.
- Da? - Da.
Că tot vorbim despre „prezent”,
e timpul să vă mulțumesc că ați venit.
În următoarele săptămâni am turneu în Japonia,
dar ne vedem când mă întorc.
Scuze, aveți vreo întrebare?
Nu, tovarășe. Nu am nicio întrebare.
Niciun agent al Poliției Secrete Române nu este „tovarășul” meu.
- Sunteți un fin observator. - Dumneata ești evident.
Am vrut doar să îl văd în carne și oase pe noul idol.
- V-ați creat un adevărat renume. - Sunt doar muzician.
Vă rog, modestia nu vă prinde.
Tot Bucureștiul vorbește despre dvs.
De fapt, toată țara vorbește!
- Nu vă e dor de țara dvs? - De țara mea? Nu e țara mea.
Țara mea a murit în ziua în care ne-ați transformat în satelit al Moscovei.
- Unii ar spune că v-am eliberat. - Unii...
Domnule Celibidache,
v-ar plăcea să dirijați acasă?
Ne dorim sincer să vă urăm bun-venit înapoi în țară.
La urma urmei, succesul dumneavoastră este o poveste de basm.
Știm că aveți cerințe riguroase.
Vă putem aranja oricâte repetiții aveți nevoie
și, bineînțeles, nu vom înregistra concertul.
Deci?
Cum poți să iei în calcul așa ceva?!
Ar fi o nebunie!
Este țara noastră.
Poate că e țara ta, dar a mea nu mai e.
Suntem încă români.
- Nu te vor mai lăsa să pleci. - Am pașaport de refugiat, Poufig.
Exact!
Ești apatrid. Cine s-ar lupta să te scoată de acolo?
E absurd, Bitsi!
Avem un copil!
- Un copil care nu-și știe originile! - Mă bucur!
Cum poți să te gândești să dirijezi într-un iad comunist,
când Filarmonica din New York îți trimit un cec în alb?
Așa că fac muzică oriunde în lume, mai puțin în țara mea...
Țara ta este acolo unde se află soția și fiul!
KYOTO, JAPONIA
A venit timpul să asculți, Sergiu.
E în regulă. Totul e în regulă.
O conversație profundă, Sergiu.
Paște fericit!
Tăticule!
Miki!
Paște fericit! Mi-a fost dor de tine.
Așa...
Poftim!
Pentru tine.
- Paște fericit, Bitsi! - Paște fericit, Poufig!
Bitsi, e...
Pot să te ajut?
Te rog.
Pentru toată seninătatea și norocul pe care le meriți!
Trebuie să mă întorc.
Inima mea este acolo. Trebuie să dirijez pentru familia mea.
Dacă tu mergi... merg și eu.
BUCUREȘTI, ROMÂNIA
Mihai Niculescu, Ministrul Culturii.
Bine ați venit acasă, Maestre!
Dle, vă întâlniți cu Secretarul General în timpul șederii dvs?
Să-l lăsam pe Maestru să se odihnească.
Vor mai fi și alte ocazii. Vă mulțumesc.
Bun venit acasă!
Vă mulțumesc! Vă mulțumesc din suflet!
Hei, căpitane!
Nu, lăsați-i să treacă!
Unde e Sonia?
E pe drum dinspre Iași. Ajunge în curând.
Îl aduce și pe tata?
Nu sunt sigur.
Nu vine?
Nu-i nimic.
Maestrul Sergiu Celibidache Orchestra Filarmonicii George Enescu
Partea I: Rapsodia Română compusă de George Enescu
Partea a II-a: Grădina de Buzunar compusă de Sergiu Celibidache
Da?
Sonia!
Sergiu!
- Ești acasă. - Sunt acasă.
Sunt acasă.
Dumnezeule!
Ai reușit.
Vino!
M-am uitat după tine la aeroport. Unde ai fost?
Acasă...
Doamne, uită-te la tine!
Sergiu...
Tata a murit.
Când?
În urmă cu trei zile.
L-am înmormântat ieri.
Nu a suferit.
Ți-a...
Ți-a lăsat asta.
Medalia lui...
Sergiu,
suntem cu toții foarte mândri de tine.
Mulțumesc, Sonia mea.
Nu am vrut să afli în felul ăsta.
Am venit aici să cânt pentru tine.
Fratele meu mai mare...
de la furnicuțele lui, până la Grădina lui de buzunar.
Grădina noastră de buzunar.
BERLINUL RENAȘTE DIN CENUȘĂ SUB BAGHETA UNUI ROMÂN CARE FACE SENZAȚIE
FILARMONICA RECRUTEAZĂ SÂNGE PROASPĂT DIN EST!
IDA HAENDEL ÎN ORAȘUL SFÂNT, SUB VRAJA REGELUI CELIBIDACHE
CELIBIDACHE ÎȘI SAPĂ SINGUR GROAPA REFUZÂND SĂ ÎNREGISTREZE
CELIBIDACHE ÎN EXIL SUD-AMERICAN
RENAȘTERE ITALIANĂ PENTRU CELIBIDACHE
SERGIU CELIBIDACHE, FIUL MEU
Am o întrebare.
Cum păstrăm muzica vie?
Vorbești ca și cum muzica ar exista în afara ta.
- Nu există. - Nu, nu există.
Maestre, ne apropiem?
Vă apropiați...
Cât mai avem până acolo?
...de voi înșivă.
Asta poate dura o eternitate.
Nu fi nerăbdător, Patrick!
Eu doar...
Ascultă!
Dar...
Tu ești muzica.
Acum, dacă nu vă supărați,
am de îngrijit o salcie plângătoare care, din nefericire, e pe moarte.
Vă mulțumesc tuturor.
Și ne vedem săptămâna viitoare.
Vă ajung din urmă.
Asta trebuie udată.
Tată, nu-ți face griji!
- Știu ce am de făcut. - Știu.
Știi cum de știu?
Cum?
Fiindcă știu că atunci când va fi timpul, vei face ceea ce simți,
așa cum și eu am făcut întotdeauna ceea ce am simțit.
Știi că mi-e foarte clar.
Îți înțeleg opinia și vreau să te onorez.
Mă onorezi fiind pe picioarele tale.
Nu vreau să-mi dovedești nimic.
Și dacă aleg să-ți continui lupta?
Atunci așa să fie! Dar asta va fi decizia ta.
Eu mi-am trăit toată viața
conform așteptărilor altcuiva.
Tu nu trebuie să faci asta.
Cum rămâne cu perfecțiunea?
Nici măcar grădina budistă nu e perfectă, Miki.
Imperfecțiunea e necesară pentru a ne aminti cum ar putea fi perfecțiunea.
Te vei strădui să atingi perfecțiunea, dar va fi perfecțiunea ta.
Fă ce-ți spune inima!
Știi că te voi iubi întotdeauna, fiule.
Întotdeauna.
Bună!
Uite la corcodușul ăla, cum se prăjește în soare!
Îl ud eu.
Mergem?
Da.
Dacă tot suntem aici...
vreau să-ți arăt ceva aici, sus, cu care cred că putem face ceva.
Și vreau să știu dacă ești de acord.
Da, te rog.
Maestrul a adus muzica publicului cinci decenii,
dirijând orchestre mari
și îndrumându-le spre glorie pe cele necunoscute.
În 1992, Celibidache a fost invitat de Președintele Germaniei
să dirijeze la Berlin,
pentru a sărbători reunificarea și sfârșitul comunismului.
Sergiu Celibidache s-a stins pe 14 august 1996, la 84 de ani.
După un an, Miki a lansat înregistrări cu concertele tatălui său
încasările ajungând la fundații muzicale.
Pe fiecare CD se specifică
că discul e un suvenir al unui moment special,
dar nu este „muzică”.