Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
41° N, 49° W OCEANUL ATLANTIC
Ajungem deasupra epavei în aproximativ zece minute.
Recepționat. La treabă!
Centrul, pornim acum.
- Julieta, aici centrul. - Vă ascultăm.
Puteți începe oricând.
Începem!
Într-un loc izolat din mijlocul Oceanului Atlantic,
la aproape 650 km de Newfoundland…
Putem începe scufundarea.
…are loc o expediție remarcabilă.
- Recepționat. LF poate fi scufundat. - Acum intră în apă.
Direcție: 180.
Destinația sa…
LF la suprafață, epava e pe sonar.
…este locul celei mai vestite epave din istorie.
Adâncime actuală: 3.810 m. Pe planșeu.
De peste un secol, soarta tragică a Titanicului obsedează mapamondul.
Cercetătorii au găsit epava navei SS Titanic…
Povestea sa e atât de fascinantă, încât unii își riscă viața
și cheltuie milioane de dolari doar pentru a vedea epava.
Investigația ne va permite să vedem Titanicul într-un mod cu totul nou.
Imagini remarcabile cu Titanicul, cum nu l-ați mai văzut vreodată.
E cel mai mare proiect de scanare subacvatică din istorie.
E incredibil să îl vedem astfel.
Peste 700.000 de imagini scanate,
16 terabiți de date și aproape doi ani de cercetare și procesare
au produs o replică în mărime naturală a navei,
un geamăn virtual al Titanicului.
Nu l-am mai văzut niciodată așa.
Replica, atât de detaliată…
- Vezi numerele? - E incredibil în mărime naturală.
…ne va oferi noi perspective asupra naufragiului…
Privind-o la scara aceasta,
zici că nava a fost lovită de o torpilă uriașă.
…și noi dovezi despre ultimele momente ale celor de la bord.
Încercau să mai lanseze la apă o ultimă barcă de salvare.
Când a pornit de la Southampton, în primăvara anului 1912,
era cel mai luxos vas cu aburi din lume.
Era primul său voiaj și era considerat imposibil de scufundat.
Numele său este, desigur, Titanic.
La 10 aprilie 1912,
Titanic pornește în primul voiaj, de la Southampton la New York.
Este considerat cel mai grozav și mai luxos vas din lume.
Este epoca de aur a transatlanticelor.
Două companii, White Star Line și Cunard,
rivalizează pentru supremație pe ruta transatlantică.
Vasele firmei Cunard erau mai rapide,
dar White Star deținea avantajul în materie de lux.
Iar gigantica navă Titanic era bijuteria coroanei.
La bord urcă aristocrați, magnați ai afacerilor,
dar și imigranți care își doresc o viață nouă pe continentul american.
Peste doar șapte zile…
Titanicul ar trebui să intre triumfător în New York,
întâmpinat de jurnaliști din întreaga lume.
Însă va sfârși pe fundul Atlanticului,
luând cu el aproape 1.500 de vieți.
A trecut un secol și multe detalii ale naufragiului sunt încă dezbătute.
Titanicul nu și-a dezvăluit niciodată secretele ușor.
Vreme de 70 de ani, nici nu s-a știut unde se află.
Apoi, în 1985, Bob Ballard a descoperit epava.
Astăzi, francezii și americanii care au găsit Titanicul vor sărbători.
Ballard găsise cea mai căutată epavă din lume,
iar cercetătorii s-au înghesuit să o studieze.
Dar, la 4 km adâncime, sub o presiune
aproape de 400 de ori mai mare decât la nivelul mării…
condițiile fac dificilă vizualizarea navei în întregime.
Căutăm încă pupa. Nu o găsim.
Multe expediții au coborât până la epavă în ultimii 40 de ani.
Dar acolo e beznă totală.
Nu este posibil să vezi vasul în întregime.
E ca și cum ai aprinde o lanternă pe întuneric.
Până acum.
Adâncimea e 805 m. Direcție: 300…
După o coborâre de două ore și jumătate până la planșeul oceanic…
două submarine teleghidate, numite Romeo și Julieta, trec la treabă.
Romeo surprinde imagini de înaltă rezoluție ale navei și planșeului…
Cu cât e mai puternică raza, cu atât e mai definită imaginea.
Recepționat. Trecem la poziția următoare.
…echipat cu lasere care reține milioane de măsurători.
Iar Julieta pozează fiecare centimetru al epavei.
Da. Arată foarte bine aici. Cred că e foarte aproape.
Mă aștept să vedem la final
cea mai fidelă imagine a epavei din câte am avut până acum.
Ești gata, Tom?
Parks Stephenson, expert de talie mondială,
a coborât de mai multe ori până la Titanic.
Am pus propulsoarele în funcțiune.
Speră că scanarea va oferi răspunsuri
la întrebări încă nelămurite despre epavă.
Am securizat trapa.
Misterele mă pun pe gânduri.
Nava era considerată imposibil de scufundat.
Atunci cum a ajuns așa, pe fundul oceanului?
Ne apropiem de epavă.
Ce s-a întâmplat de fapt în acea noapte?
Consider epava drept ultimul martor supraviețuitor al dezastrului.
Felul în care a fost sfâșiată nava,
modul în care sunt îndoite sau rupte bucăți din ea,
toate acestea spun o poveste,
așa că este esențial să ascultăm poveștile
pe care ni le spune epava.
Imaginile surprinse de Romeo oferă rapid fragmente ale acestor povești.
Instantanee ale prezenței omului în epava împrăștiată.
Sute de sticle de vin.
O rochie.
Un cap de păpușă.
Fiecare reprezintă o amintire cutremurătoare.
Epava Titanicului nu este doar obiectul fascinației noastre.
Este un cimitir.
Scanarea sa ne va permite să-l studiem păstrând distanța care se cuvine.
După trei săptămâni în largul oceanului, scanând 24 de ore pe zi…
munca echipei de expediție s-a încheiat.
- Bate palma! - Da!
Am terminat treaba. Plecăm acasă.
Dar le va lua peste un an să cerceteze și să pună cap la cap
numărul uriaș de date adunate.
Operațiunea este foarte promițătoare.
Faptul că vom avea un geamăn virtual al epavei Titanicului
este extraordinar.
În așteptarea accesului la geamănul digital,
Parks pune bazele unei echipe care îl va examina în detaliu.
Aceasta oferă, în esență, contextul navei în sine.
Căpitanul Chris Hearn, ofițer de rang înalt,
dorește să facă analiza din punctul de vedere al unui marinar.
Ca unul care a traversat Atlanticul printre aisberguri,
cred că un vas ține foarte mult de echipajul său.
Prin ce a trecut echipajul când se scufunda nava?
Dacă ai avea acces la locul epavei, cum te-ar ajuta?
Putem recrea în totalitate noaptea respectivă.
Metalurgista Jennifer Hooper studiază de ani buni fragmente mici ale epavei.
După ce am examinat materialele în laborator,
să ajung să mă simt ca pe planșeul oceanic, privind epava,
nu m-aș fi gândit niciodată că voi avea această oportunitate.
Sper să obținem răspunsurile la unele dintre întrebările
care mă sâcâie de zeci de ani.
După aproape doi ani de cercetări și procesare,
peste 700.000 de imagini scanate au fost meticulos puse cap la cap.
Pe un platou gigantic,
ecrane LED colosale vor proiecta imaginea geamănului la scară maximă,
aducând investigatorii față în față cu epava secționată a Titanicului.
Ei bine… priviți!
Lucrez în domeniul simulărilor navale și nu am mai văzut așa ceva.
Eu am coborât la epavă în submersibil, dar vedeam doar câte puțin pe hublou.
Este imensă.
Când ești în submersibil,
vezi poate doar la câțiva metri în față.
Dar, cu geamănul digital, vezi întreaga epavă.
Acum văd mai bine Titanicul decât când eram în prezența Titanicului.
Suntem la circa 3.800 m adâncime, pe fundul oceanului,
uitându-ne în sus la Titanic.
Faptul că l-am studiat la microscop nu m-a pregătit pentru asta.
Văzând epava Titanicului la scară naturală,
mi-am dat seama în sfârșit ce mică sunt
în comparație cu obiectul studiului meu.
Mi-am dat seama cu adevărat de nivelul de distrugere.
Aici s-a rupt în două.
Geamănul digital îi permite echipei să exploreze nu doar nava în sine,
ci și distrugerea provocată de accidentul care a scufundat-o.
Nu eram pregătit cu adevărat pentru nivelul de avarie al epavei.
Scara este catastrofală.
M-a surprins.
Știm, de când a fost descoperită, că nava s-a scufundat în două părți.
Dar locul epavei este atât de uriaș,
încât nu l-a văzut nimeni dintr-o privire… până acum.
Pupa se află la 530 m de prova.
Așa ceva nu vezi în mod obișnuit,
deoarece este foarte periculos să te afli sub pupa înclinată.
Foarte rar poți să ajungi aici cu submersibilul.
Experții au astfel ocazia să analizeze părți aproape inaccesibile ale navei.
Aici este o elice de tribord.
Pot să studieze aspecte aproape imposibil de văzut la fața locului.
Vedeți numerele?
401. Este numărul carenei Titanicului.
- Este în stare impecabilă. - Cea mai bună.
De la cele mai mici detalii până la scara sa colosală,
scanarea oferă o perspectivă cu totul nouă asupra Titanicului.
Iar experții abia au început să deslușească secretele epavei.
Sunt extrem de nerăbdător să văd cum arată restul.
Să am la dispoziție locul epavei, să văd ce s-a întâmplat cu nava…
posibilitățile sunt nesfârșite.
Dezastrul din data de 14 aprilie 1912
are loc într-o noapte geroasă, senină, înstelată,
după patru zile ale primului voiaj al Titanicului.
Jack Phillips, telegrafistul navei,
primește mesaj că în fața vasului se află sloiuri și aisberguri.
Aflat la clasa I, comandantul Smith este în compania lui Bruce Ismay,
președintele White Star Line,
în timp ce, pe punte, este de serviciu secundul Murdoch.
La ora 23:39, se aud trei clopote.
Este avertismentul că în față e un obstacol.
Secundul Murdoch pune telecomanda motorului navei în poziția „Stop”,
transmițând semnalul opririi alimentării.
Solicită apoi ca Titanicul să vireze mult la tribord,
sperând să îndepărteze nava de pericol.
După câteva secunde, Titanicul lovește aisbergul.
Mulți pasageri nu simt nimic.
Însuși Frederick Fleet, care a dat alarma din coșul de observație,
a crezut că vasul a scăpat la mustață.
Însă lovitura razantă a scufundat o navă considerată de nescufundat.
Experții speră că geamănul digital ne va arăta cum.
PROVA
Ne bucură faptul că scanarea
face în premieră vizibile avariile provocate de aisberg.
Priviți sus, la acest hublou.
Acest hublou a fost spart de gheață.
Margaret Swift, pasageră la clasa I,
a văzut o bucată de gheață care străpunsese acel hublou.
Asta ne spune că aisbergul era la cel puțin 9 m deasupra apei.
Așadar, scanarea ne spune cât de mare era aisbergul.
Ne oferă informații clare
care ne vor ajuta să aprofundăm coliziunea din noaptea respectivă.
Este o nouă probă promițătoare a impactului cu aisbergul,
însă rana letală a Titanicului pare a fi ascunsă privirii.
Când nava s-a scufundat, prova a lovit planșeul oceanic cu atâta forță,
încât s-a îngropat aproape până la jumătate.
Geamănul digital le oferă însă experților o perspectivă inedită.
Nu am mai văzut-o niciodată astfel, mai ales la scara aceasta.
Ce perspectivă diferită!
Vedeți cât de mult din provă este îngropată în planșeu?
Vă imaginați de ce forță a fost nevoie pentru a înfige
o parte atât de mare din navă în planșeul oceanic?
Porțiunea străpunsă de aisberg ar trebui să fie aici, dar nu este.
Nu este vizibilă, deoarece e sub planșeu.
Este la cel puțin 6-7,5 m sub nămol.
Deși dovada impactului pare pierdută în planșeul oceanic…
experții cred că geamănul tot le poate oferi unele răspunsuri.
Pentru a descifra indiciile dezvăluite de epavă,
investigația se îndreaptă spre locul de naștere al Titanicului.
Construit în peste doi ani,
Titanicul a fost proiectat și asamblat aici…
la Harland & Wolff, în Irlanda de Nord,
pe țărmul estuarului Belfast Lough.
Compania se află în avangarda construcției de nave chiar și astăzi.
A fost construit în acest doc,
după schițe întocmite de înzestrați proiectanți de alături.
Titanicul era atunci cea mai avansată navă din punct de vedere tehnologic.
Aceste schițe originale ne arată că avea 16 compartimente etanșe.
Erau concepute să colecteze apa de inundație într-o zonă restrânsă.
În plus, Titanicul putea rămâne pe apă și cu patru compartimente inundate.
Acest lucru i-a cimentat reputația de vas imposibil de scufundat.
TITANICUL S-A SCUFUNDAT, FĂCÂND 1.500 DE VICTIME
După tragedie, arhitectul naval Edward Wilding de la Harland & Wolff
a trebuit să explice cum sistemele de siguranță ale navei
au fost copleșite atât de catastrofal.
A început prin a spune că peste patru compartimente
trebuie să fi fost străpunse de aisberg
și că greutatea apei năvălite în navă a tras-o la fund.
Wilding a calculat impactul aisbergului
și a concluzionat că au existat mai multe puncte perforate
de-a lungul carenei, pe o suprafață de aproximativ 1,1 metri pătrați.
Wilding și-a bazat concluzia pe mărturia supraviețuitorilor
și pe cunoașterea sa detaliată a designului navei.
Dar, chiar și după descoperirea epavei,
probarea acestei teorii a fost imposibilă,
întrucât dovada este îngropată sub linia nămolului.
Dar acum…
investigația a adunat experți din întreaga lume,
care pot să testeze concluzia trasă de Wilding.
La University College London,
renumitului arhitect naval profesorul Jeom-Kee Paik…
i se alătură colegii specialiști dr Simon Benson
și dr Stephen Payne,
proiectantul vasului de croazieră Queen Mary II.
E prima dată când putem folosi o simulare computerizată
pentru a testa ipoteza lui Wilding.
În baza informațiilor oferite de schițele Titanicului,
în combinație cu viteza estimată de 22 de noduri,
echipa folosește tehnologie ultramodernă pentru a simula
coliziunea cu aisbergul.
Iată…
Se vede cum nava îl lovește razant
și cum virează la tribord și trece pe lângă…
Interesant! Vedem cum se desprind bucăți de gheață.
Am aflat, din această simulare,
că durata impactului Titanicului cu aisbergul,
lovitura razantă, a fost de 6,3 secunde.
6,3 secunde. Un moment trecător.
Dar ceea ce putea fi doar o zgârietură s-a dovedit a fi catastrofală.
Iar simularea ne dezvăluie acum întreaga amploare a daunelor,
în premieră absolută.
Pentru mine, aceasta e partea cea mai interesantă,
deoarece vom vedea adevărata putere a simulării.
Așadar, iată coliziunea…
Impactul se întinde rapid… Este o linie subțire de tăieturi.
Vedem cum se produc perforațiile.
Wilding a presupus că suprafața totală a perforațiilor
se întindea pe 1,1 mp.
Această simulare ne arată că a fost vorba de 1,6 mp.
Estimarea lui Wilding e incredibilă.
Cifrele variază ușor, dar Wilding a avut dreptate.
Amploarea daunelor a fost minimă, comparativ cu dimensiunea navei.
Problema a fost că nu au avut loc într-o singură zonă.
Așadar acestea sunt daunele.
Am asistat în premieră la simularea avariilor produse de aisberg.
Geamănul digital le permite experților
să vadă modelul impactului trasat cu precizie.
Daunele încep din față și se întind la alte compartimente,
până la a șasea sală a cazanelor…
și apoi la a cincea sală a cazanelor.
În a cincea sală a cazanelor observăm o tăietură mică
și încă una, foarte mică, în vârful provei.
Cât de mică?
Cea din față este doar cât două coli de hârtie.
Au fost secționate șase compartimente de-a lungul tribordului
și nava era proiectată să plutească cu doar patru compartimente inundate.
Așadar, două perforații minore de la cele două capete au scufundat nava.
- Două găuri mici deci? - Asta ne arată simularea.
Perforațiile care au schimbat totul sunt minuscule.
Sunt găuri minore care încadrează cele patru compartimente grav avariate.
Fără acestea, poate că Titanicul nu s-ar fi scufundat.
Ne-am închipuit cu toții că o gaură uriașă a scufundat colosala navă.
În realitate, perforații minore, dar întinse pe o distanță lungă,
în fracțiuni de secundă, au dus la scufundarea vasului.
Dacă așa stau lucrurile înseamnă că, virând ca să evite aisbergul,
echipajul a creat o zonă de avarie îndeajuns de lungă
pentru a secționa prea multe compartimente și a scufunda nava.
Ironia sorții nu se oprește aici.
La ancheta britanică privind naufragiul,
Wilding, care cunoștea cel mai bine Titanicul,
a declarat că, dacă echipajul nu ar fi virat ca să evite aisbergul,
ci l-ar fi lovit frontal, ar fi rămas pe linia de plutire.
Vom simula acum această teorie.
Nu a mai făcut nimeni asta.
Nu, cu siguranță. Ia să vedem!
Priviți cum se încrețește puntea!
Toată energia Titanicului e concentrată în această coliziune.
Putem vedea de aproape?
Vedem cum se încrețește totul, pe măsură ce…
oțelul se împlântă în gheață.
Imaginați-vă zgomotul infernal!
Wilding a prezis că Titanicul ar fi supraviețuit coliziunii frontale.
Dacă ne uităm la schiță… Până unde a avansat?
Am pierdut rezervorul din vârf, rezervorul de marfă…
Se oprește în fața punții de comandă.
Deci a pierdut doar patru compartimente.
- Ar fi rămas pe linia de plutire. - Corect!
Așadar, conform simulării, nu s-ar fi scufundat.
Da…
Simularea coliziunii frontale ne dezvăluie
un deznodământ diferit pentru tragica navă.
Însă nu ne oferă și perspectiva unui marinar.
Gândiți-vă la echipaj.
Nu te îndrepți direct către un aisberg.
Mă îndoiesc că ar fi făcut cineva așa ceva.
Mulți membri ai echipajului erau cazați în partea frontală.
Dacă Murdoch ar fi luat această decizie,
de a lovi aisbergul cu prova,
i-ar fi ucis, cel mai probabil, pe toți cei aflați acolo.
Dar manevra secundului, de a încerca să evite aisbergul,
deși e greu să recunoaștem, a pecetluit soarta Titanicului.
Nava era acum inundată
și în joc erau viețile a peste 2.000 de oameni.
Deciziile luate de echipajul Titanicului
vor deveni și mai cruciale cu fiecare minut scurs.
La 20 de minute după impactul cu aisbergul,
comandantul Smith primește multiple relatări
privind inundarea sălilor cazanelor.
Fochistul Fred Barrett ne povestește ce s-a întâmplat.
Lucra în a șasea sală a cazanelor.
Când a depus mărturie în fața anchetatorilor, a spus:
„A sunat clopotul. A strigat să fie închise toate ușile.”
„Apoi în navă a intrat din lateral o cantitate mare de apă.”
A fugit din acea secțiune,
chiar când se închideau ușile etanșe.
Cel însărcinat cu menținerea cazanelor în funcțiune
era inginerul-șef Joseph Bell.
Avea în subordine 200 de bărbați care alimentau Titanicul nonstop.
Sălile cu cazane se întindeau pe jumătate din lungimea navei.
La 40 de minute după coliziune, a șasea sală era deja pierdută
și a cincea sală avea o gaură mică, cât o foaie de hârtie.
Titanicul lua apă rapid.
Wilding a estimat că 16.000 t de apă intraseră deja în navă.
Compartimentele avariate se umplu.
Nava se înclină în față,
iar apa se revarsă dintr-un compartiment în altul.
Dintr-odată…
apa pătrunde cu forță în a cincea sală a cazanelor.
Bell a fost auzit spunând: „Dumnezeule mare, suntem pierduți!”
Bell și oamenii săi au fost forțați să se retragă în a doua sală,
singura capabilă încă să alimenteze nava cu energie.
La o oră și 40 de minute după impactul cu aisbergul,
Bell și-a trimis fochiștii pe punte, ca să se salveze.
Toți cei 35 de ingineri mecanici au rămas cu el la datorie.
Până la urmă, în sala numărul doi au rămas doar câțiva angajați,
numai inginerii, restul fiind lăsați să plece.
Lui Bell îi este clar că Titanicul e condamnat la moarte.
Acum trebuie să treacă de la salvarea navei la salvarea de vieți.
Erau în mijlocul Atlanticului și era beznă totală.
Dacă s-ar fi oprit alimentarea, întunericul ar fi împiedicat oamenii
să ajungă pe punte și în bărcile de salvare.
Și, dacă telegraful nu ar fi avut curent electric,
vasele din apropiere nu ar fi putut chemate să preia supraviețuitorii.
Pe scurt, fără alimentarea cu energie,
șansele de supraviețuire a celor de la bord erau foarte reduse.
Curajul inginerilor de pe Titanic ne impresionează de peste un secol.
Dar geamănul digital le permite experților să examineze locul
în care au rămas să lupte Bell și oamenii săi,
loc acum vizibil după ruperea vasului.
SALA CAZANELOR 2
Avem aici sala cazanelor numărul doi.
Este ultimul loc în care focul a fost alimentat până la sfârșit.
Asta a mai rămas din inima Titanicului.
Aburul generat de aceste cazane
alimenta nava cu energie și lumină.
Inginerii de aici
nu vedeau ce se întâmplă afară.
Condițiile de lucru trebuie să fi fost cumplite.
Necruțător de fierbinte. Aburul…
Aptitudinile de lider se conturează adesea în cele mai grele condiții.
Mă gândesc la eforturile lui Bell din acea noapte.
A făcut tot ce i-a stat în putință…
pentru a oferi altora șansele de supraviețuire.
Geamănul digital ne dezvăluie nu doar ultima baricadă a lui Bell,
ci și dovada faptului că a alimentat nava cu energie
chiar și când aceasta începuse să se scufunde.
PROVA
La aproape 700 m de locul epavei, experții au zărit un indiciu.
Ne apropiem de babordul pupei.
Iată catargul principal, care s-a prăbușit și zace peste margine.
Să rotim imaginea și să o analizăm…
E ceva foarte interesant. Avem aici o supapă de abur.
Nu era aici. A aterizat pe epavă după ce a căzut pupa.
Iar clapeta este în poziție deschisă.
De ce e un detaliu important?
E o conductă care transporta aburul rămas
din sălile cazanelor către dinamurile de urgență.
Acestea asigurau firul vital al navei:
iluminatul, căldura, menținerea în funcțiune a pompelor.
Dinamul de urgență se afla la peste 12 m mai sus de generatorul principal,
așa că a fost inundat mai târziu.
Era legat la a doua sală a cazanelor printr-o conductă de urgență,
iar supapa trebuia deschisă manual.
Vedem că supapa a fost deschisă.
Asta înseamnă că aburul înainta constant către dinamurile de urgență.
Deschiderea supapei a dus la salvarea a sute de vieți.
Supraviețuitorii au declarat că, la peste două ore după coliziune,
luminile navei erau încă aprinse.
Aceasta confirmă că becurile au rămas aprinse până la sfârșit. E adevărat.
Da.
Supapa a rămas încremenită în actul său final…
răspunzând comenzii lui Bell…
păstrând luminile aprinse, ca și speranța oamenilor.
În timp ce Bell și oamenii lui luptă,
deasupra lor începe să se răspândească panica.
La bărcile de salvare, echipajul se chinuie să mențină ordinea,
iar ofițerii superiori au de făcut alegeri de viață și de moarte.
Până la ora 23:39,
pasagerii se bucuraseră de o seară liniștită în condiții de lux
și abia așteptau să sosească la New York.
Dar, la aproape două ore după ce Titanicul se izbise de aisberg,
situația celor de la bord se deteriora rapid.
Pe măsură ce apa începe să inunde coridoarele,
pasagerii încep să se înghesuie către puntea navei.
În 1912, legea dicta ca pacheboturile să aibă doar 16 bărci de salvare.
În caz de urgență, trebuiau să aștepte îndeajuns de mult
cât să transbordeze pasagerii pe alt vas.
Titanicul avea, așadar, spațiu în bărcile de salvare
pentru jumătate din persoanele de la bord.
Se dă ordin ca femeile și copiii să urce în bărcile de salvare.
Din cauza haosului, majoritatea bărcilor nu sunt lansate pline.
Stresul se transformă rapid în panică.
Pe puntea vasului au loc scene atât de eroism, cât și de suferință.
Ida Strauss, de pildă,
a refuzat să urce într-o barcă de salvare fără soțul ei,
spunând: „Am trăit împreună și vom muri împreună”.
Rhoda Abbott, care călătorea cu cei doi fii ai ei, adolescenți,
a urcat într-o barcă de salvare,
dar, dându-și seama că băieții erau erau prea mari să o însoțească,
a coborât din barcă și a rămas alături de aceștia.
Jack Thayer, 17 ani, pasager la clasa I,
a observat cine a urcat în barcă după ce a coborât Rhoda Abbott.
Acesta a consemnat:
„S-a creat agitație la încărcarea ultimelor două bărci de la tribord.”
„O mulțime de bărbați se înghesuiau către bărcile de salvare.”
„Din câte puteam să văd, nu erau femei în jur.”
„L-am văzut pe Ismay, care ajutase la încărcarea ultimei bărci,”
„împingându-se și urcând în ea”.
„Bărbații se luptau care pe care.”
Bruce Ismay era președintele companiei White Star Line.
A supraviețuit, însă reputația sa a rămas pentru totdeauna pătată.
Pe măsură ce pasagerii devin tot mai disperați,
echipajul se chinuie să mențină ordinea.
Michel Navratil a declarat:
„Cei cinstiți nu au avut șanse când pasagerii au recurs la violență”
„pentru a supraviețui.”
CATASTROFA TITANICULUI: AU PIERIT MULȚI OAMENI
Naufragiul Titanicului a acaparat atenția întregii lumi
și presa era avidă după eroi și vinovați.
Dar acestea au fost cele mai haotice momente ale tragediei
și au apărut rapid versiuni contradictorii ale celor întâmplate.
Secundul William Murdoch
avea în subordine bărcile de salvare de la tribord
și încerca să le lanseze repede, înainte să ajungă apa la ele.
Ulterior, relatările din ziare susțin
că s-a împușcat pe punte, abandonându-și postul.
Scrie aici: „A fost văzut scoțând un revolver lucios din buzunar,”
„punându-l deliberat la tâmplă și apăsând pe trăgaci.”
Povestea a făcut înconjurul lumii.
SECUNDUL S-A ÎMPUȘCAT
Murdoch a fost descris ca fiind un laș și reputația i-a fost compromisă.
Dar, chiar și atunci, acțiunile sale au fost disputate.
Lightoller, ofițerul de cel mai înalt rang
care a supraviețuit naufragiului, a respins această acuzație,
declarând că l-a văzut pe Murdoch luat de ape și pierind ca un erou.
Parks crede că geamănul ne poate oferi indicii
despre ultimele momente ale lui Murdoch.
STAȚIA BĂRCILOR DE SALVARE
Aceasta e prima stație a bărcilor de salvare, cu macaraua aferentă.
- Era stația lui Murdoch, nu? - Da, exact.
După cum puteți vedea, macaraua este ridicată, în poziție retractată.
Macaraua era folosită la lansarea bărcilor de salvare la apă,
după care revenea în poziția inițială.
Macaraua este în poziție ridicată,
deci echipajul încerca să pregătească lansarea unei bărci de salvare.
Încercând să salveze cât mai multe vieți,
Murdoch, spre deosebire de alți ofițeri, permitea bărbaților
să urce alături de femei și copii în bărci.
Murdoch observa cum crește apa întruna.
Știa că nu mai e timp și se lupta cu viteza apei,
pentru a mai lansa încă o barcă.
Aceasta coincide cu descrierea făcută de Lightoller,
care se afla pe acoperișul casei de punte.
La ora 02:15, cu câteva minute înainte ca nava să se scufunde,
Lightoller l-a văzut pe Murdoch încercând să lanseze o ultimă barcă.
Deodată, vasul s-a înclinat și barca de salvare a fost aruncată peste bord.
În timp ce supraviețuitorii încercau să urce pe ea din apa înghețată,
Murdoch a dispărut între valuri.
Istoricii au contrazis această versiune,
dar această macara atestă, fără cuvinte,
declarația lui Lightoller despre cele întâmplate.
Este în poziție verticală, întocmai cum a descris Lightoller.
Istoria nu a fost blândă cu Murdoch.
Deși poate nu vom afla niciodată cum a murit,
geamănul digital sugerează că acuzația de lașitate,
de abandonare a navei, nu este corectă.
Eu cred că ne arată că încerca din răsputeri
să salveze cât mai multe vieți, până în ultimul moment.
Încercau să lanseze o ultimă barcă de salvare.
Nu și-a părăsit postul.
Pentru supraviețuitori ca Lightoller,
scenele de la bărcile de salvare au fost cel mai greu de suportat.
Dar, pentru cei rămași la bord, ce era mai rău abia urma să se întâmple.
La două ore după ce Titanicul a lovit un aisberg…
nava este parțial scufundată,
dar, grație lui Bell și a inginerilor săi, încă are curent curent electric.
În camera radio, cei doi telegrafiști, Jack Phillips și Harold Bride,
sunt încă la post și trimit disperat mesaje.
Ne scufundăm cu prova înainte.
Evacuăm femeile în bărci.
Veniți cât mai degrabă.
Puțin după ora 02:00,
comandantul Smith le-a spus celor doi că și-au făcut datoria
și că își pot părăsi posturile.
Bride a dat să plece, dar Phillips a continuat să lucreze.
Bride, care a supraviețuit,
și-a amintit comportamentul altruist al colegului său, Jack Phillips,
spunând: „A fost curajos. Am învățat să îl iubesc în acea seară.”
„Am simțit o mare reverență văzându-l stând acolo,”
„dedicat muncii sale, în timp ce toți ceilalți erau cuprinși de panică.”
Lovit aisberg.
„N-am să uit cât voi trăi munca lui Phillips”
„în acele ultime 15 minute cumplite.”
Săriți în ajutorul nostru.
Ne scufundăm repede.
Dar, la scurt timp după ora 02:00…
mesajele se opresc subit.
Titanicul este pe cale să se scufunde.
După naufragiu, două anchete oficiale concluzionează
că nava s-a scufundat ușor sub valuri.
Dar, chiar și atunci, mulți supraviețuitori au contrazis teoria,
susținând că Titanicul s-a rupt în două înainte să se scufunde.
Acest lucru a fost confirmat când epava a fost descoperită, în 1985.
Scanarea ne permite acum să vedem, în detalii fără precedent,
unde au ajuns cele două bucăți…
la 530 m distanță, pe fundul oceanului.
Dar cum s-a rupt în două uriașa navă?
Parks investighează acest aspect de zeci de ani încoace.
Dezastrul Titanicului prezintă mai multe mistere.
Dar cel asupra căruia m-am aplecat cel mai mult de-a lungul carierei mele
este ruptura.
Și cred că acum avem dovada care ne va răspunde la întrebări.
Nava este mult prea avariată ca să ne dezvăluie exact totul.
Dar Parks crede că scanarea poate totuși să ofere răspunsuri.
Nu atât epava în sine, cât planșeul oceanic.
Există un întreg câmp de resturi, artefacte și fragmente de oțel
care trebuie inspectate.
Ne ridicăm deasupra.
Ia stai așa… Aceea e pupa. Privim totul de sus.
Inspectăm câmpul de resturi de la mare înălțime.
Răspândite pe aproape 40 kmp,
nenumărate bucăți din Titanic zac pe fundul oceanului.
Printre ele se află piese-cheie, pe care Parks le consideră indicii.
Se vede cât de imens este câmpul de resturi.
Pare haotic, dar există un tipar în acest haos.
Sunt sigur că vom găsi probele pe care le căutăm
pentru a reconstitui ruptura.
Geamănul digital le permite experților să studieze fragmentele sfărâmate
mult mai detaliat decât oricând înainte.
Dacă pot pune cap la cap acest puzzle de metale contorsionate,
experții ar putea să afle cum s-a rupt Titanicul în două
și efectul asupra celor de la bord.
Când Titanicul s-a rupt în două, la ora 02:17, pe 15 aprilie,
aproape 1.500 de oameni încă se aflau la bordul navei.
Cei din bărcile de salvare au asistat îngroziți.
Jack Thayer, care, la 17 ani, era pasager la clasa I,
a consemnat în memoriile sale ce a văzut.
„Dintr-odată, toată suprastructura navei a părut să se despice.”
„Pupa s-a ridicat treptat în aer.”
„Vedeam grupuri de oameni de pe vas agățați unii de alții ca albinele,”
„ca mai apoi să cadă însă în grup, în doi sau singuri”
„când partea dorsală a navei, cam 75 m, s-a înălțat către cer.”
„Treptat, puntea s-a ascuns privirii noastre,”
„ferindu-ne, parcă, de cumplita priveliște.”
În baza mărturiilor istorice precum aceasta,
mulți au presupus că nava s-a rupt complet în două.
Dar investigația arată că adevărul a fost mai complex.
Pentru a lămuri cele întâmplate,
experții au folosit nivelul unic de detalii oferit de scanare
pentru a analiza câmpul de resturi…
identificând secțiuni sfărâmate ale carenei…
și punându-le cap la cap cu meticulozitate.
Priviți ce mare e porțiunea aceasta!
Ne uităm la partea laterală a navei
și vedem unele bucăți din carenă găsite în câmpul de resturi.
Sunt uriașe.
E vorba de peste 30 m din lateralul navei.
Bucata cea mare, din partea de sus… Am analizat nituri
de la acea bucată la microscop, nituri rămase întregi,
și cum a fost atașată bucata asta la navă.
Deci cunoști bine bucata aceasta. E nemaipomenit.
Am rămas fără replică. Sunt bucăți enorme!
Permițându-ne să vedem carena reasamblată,
geamănul digital ne arată că, departe de a se fi rupt perfect în două,
o mare parte din vas a fost distrusă complet.
A fost o fractură colosală catastrofală.
Tensiunea s-a acumulat, atât în partea superioară a navei,
comprimând și contorsionând baza acesteia,
ceea ce a dus treptat la un efect de domino.
Stresul, transferat de la o componentă la alta,
a acționat ca o reacție în lanț.
Aproape toată forța unui vas se află în carapacea acestuia.
Odată compromisă aceasta, interiorul expus a fost spulberat.
Eu am crezut că ruptura a fost mai clară, dar nu așa au stat lucrurile.
Zici că nava a fost lovită de o torpilă uriașă.
Atât de catastrofală a fost ruptura.
Douăzeci la sută din navă a fost distrusă în câteva secunde, probabil.
Atâția oameni au murit atunci…
Titanicul s-a rupt în mai multe locuri.
A fost un moment cataclismic.
O porțiune de 20-25 m s-a rupt în același timp,
cu ființe umane înăuntru.
E ceva de neconceput.
Titanicul s-a rupt în două…
și soarta tuturor celor aflați în acea porțiune a fost pecetluită.
Scanarea ne oferă o idee despre ultimele momente ale celor de la bord.
Printre ei s-au aflat și doi magnați americani.
În naufragiul Titanicului au pierit 80% dintre bărbați.
Deși unii bărbați au supraviețuit,
idealurile edwardiene ale stoicismului și cavalerismului
au făcut ca marea majoritate a bărbaților să rămână pe vas.
Fratele unui cetățean din Detroit care a fost pe Titanic
Alfred Rush, 17 ani,
care abia primise prima pereche de pantaloni lungi cu o zi înainte,
a refuzat să urce în barca de salvare, spunând: „Rămân cu bărbații”.
Alt faimos sacrificiu de sine
aparține multimilionarului Benjamin Guggenheim.
Stewardul James Etches avea să declare:
„I-am oferit o vestă de salvare lui Guggenheim, care mi-a spus așa:”
„«Dacă e să pățesc ceva,»”
„«transmite-i soției de la New York că am încercat să-mi fac datoria.»”
„«Ne-am îmbrăcat de gală și suntem gata să murim ca niște domni».”
Alt steward l-ar fi auzit spunând: „Nicio femeie nu va rămâne pe vas”
„din pricina lașității lui Ben Guggenheim.”
Se spune că și-ar fi însoțit amanta și pe servitoarea acesteia
până la bărcile de salvare, după care s-a întors în cabina de la clasa I.
Imaginea lui Guggenheim așteptând curajos întâlnirea cu apele
este una romantică,
dar, dacă a rămas în cabină, moartea sa nu a fost una liniștită.
Geamănul digital dezvăluie violența
de care au avut parte cei din această secțiune a navei în ultimele clipe.
CABINELE DE LA CLASA I
Apartamentul lui Guggenheim se afla în epicentrul rupturii navei.
Lângă cabina lui Guggenheim se afla cea a altui mare bogătaș american,
JJ Astor.
Titanicul avea peste 300 de cabine la clasa I,
iar Astor a plătit peste 30.000 $ la cursul de astăzi
pentru două astfel de apartamente de lux.
Geamănul digital ne arată ce a rămas din ele.
Au fost spulberate când s-a scufundat vasul.
Cadavrul lui Astor a fost recuperat la o săptămână după naufragiu.
La acea vreme, părea important faptul
ca aristocrați precum JJ Astor sau Benjamin Guggenheim
să aibă parte de o moarte nobilă și oarecum liniștită.
Dar, pe Titanic, nu a contat ce statut aveai.
Toți au avut aceeași soartă.
În acea noapte din 1912, moartea nu a făcut discriminări.
La peste 20 m sub apartamentul lui Astor,
Joseph Bell și inginerii săi rămăseseră la post,
alimentând focurile în timp ce nava se scufunda.
Vizibilă datorită poziției exact la punctul de ruptură,
iată ce a mai rămas din sala cazanelor 2.
Dacă vă uitați la acest cazan, vedeți umbra din partea superioară?
S-a deformat spre interior.
Aceasta indică o implozie,
ceea ce confirmă faptul că aceste cazane erau în funcțiune
în momentul ruperii vasului, când prova a început să se ducă la fund.
Inginerii au rămas aici.
Și-au continuat treaba cu stoicism, deoarece erau profesioniști
și își știau datoria,
aceea de a le oferi oamenilor șansa la viață pe punte.
Pentru mine, acesta e un loc foarte grăitor.
Toți cei 35 de ingineri au pierit odată cu nava.
Ne aflăm exact în locul în care și-au pierdut viața.
Așadar, această scanare…
ne oferă ocazia de a omagia
curajul și devotamentul acelor ingineri.
Cadavrul lui Bell nu a fost găsit niciodată.
La două ore și 40 de minute după coliziunea vasului cu aisbergul,
circa 700 de oameni stau înghesuiți în bărcile de salvare.
Ceilalți fie se luptă cu apa rece ca gheața, fie au murit deja.
Dar, după peste un secol,
scanarea încă ne dezvăluie vieți pierdute pe fundul oceanului.
După ruperea navei, prova a dispărut rapid sub valuri,
dar pupa a mai rămas deasupra apei câteva minute.
Acolo, pe puntea din spate, se afla casierul-adjunct Frank Prentice,
care a văzut exact ce se întâmpla.
Avea să declare că Titanicul s-a înălțat brusc
și că a auzit cum toate lucrurile din vas se prăbușeau unele peste altele.
Apoi nava a început să se scufunde. Frank Prentice a încălecat balustrada
și a sărit de la 30 m în apa de dedesubt.
Prova se scufundă prima, pierzând ce era înăuntru până jos.
Lovește nămolul cu atâta forță, încât se deformează.
Urmează pupa, care coboară în spirală.
Mărfurile și mobilierul din interior sunt împrăștiate pe fundul oceanului.
Mii de obiecte sunt îngropate în nămol.
Unele vor fi vizibile pentru prima oară abia peste 100 de ani.
Când am văzut câmpul de resturi,
primul instinct a fost să-mi imaginez cum aș reasambla nava,
să mă gândesc la materiale.
Dar o parte din mine înțelege că…
sunt obiecte personale ale oamenilor. Cești. Valize.
Bucăți de piele. Lucruri ale oamenilor
care pot fi mult mai durabile decât metalul.
Câmpul de resturi a dezvăluit deja răspunsuri despre nava însăși.
Dar oferă și o perspectivă unică asupra vieții de la bord.
O bancă elegantă, care se află la 218 metri de pupa,
înfrumuseța cândva una dintre punțile superioare.
La 126 m distanță se află piesa centrală a unei cupole de sticlă
care încorona una dintre cele mai grandioase scări de pe navă.
Imaginile surprinse în timpul scanării au făcut obiectul a luni de cercetare,
folosind arhive și cereri de despăgubire
pentru a-i identifica pe proprietarii obiectelor respective.
Una dintre valize corespunde cererii
lui Charlotte Cardeza, pasageră de la clasa I care a supraviețuit.
Era bine-cunoscută pentru bagajele sale marca Louis Vuitton
și colecția sa impresionantă de pantofi.
Servitoarea acesteia s-a declarat impresionată de curajul stăpânei sale,
care a afișat un calm desăvârșit, în ciuda pericolului.
Acești pantofi și binoclul de operă
ar fi aparținut proprietarului de teatru Henry B Harris,
care a pierit în naufragiu.
Printre cele mai curioase obiecte personale se află la 150 m de pupa:
o brățară din colț de mistreț lângă un dinte de rechin.
Acest dinte de rechin e un talisman
și ar fi fost atașat acestui ceas de buzunar,
împodobit cu blazonul Advance Australia.
Am aflat că a aparținut unui afacerist scoțian, colonelul John Weir.
După moartea sa a fost dezvăluit un secret de familie.
Soția scoțiană a avut parte de o surpriză urâtă când a făcut cererea.
Colonelul avea și o familie australiană,
care a înaintat exact aceeași cerere de despăgubire.
Aceste descoperiri remarcabile umanizează
întunecata și dezolanta epavă.
Dar pe fundul oceanului mai sunt nenumărate obiecte
ale căror proprietari rămân necunoscuți.
Doi pantofi bărbătești, unul lângă altul pe puntea de promenadă,
sugerează că aici și-a găsit sfârșitul un pasager de la clasa a III-a,
ale cărui rămășițe nu mai sunt de mult.
Acest cap de păpușă, frumos împodobit,
putea aparține oricăruia dintre cei 60 de copii
care nu au supraviețuit tragediei.
Pentru prolificul explorator al Titanicului Parks Stephenson,
geamănul digital înlesnește investigarea și analiza epavei
fără a o deranja sau avaria și mai mult.
De fiecare dată când am impresia că am văzut tot ce voiam să văd,
dau peste ceva nou.
Geamănul digital face posibilă o cu totul nouă abordare.
Nici nu știu dacă-mi pot imagina câte posibilități îmi va deschide.
Este cel mai de impact lucru care s-a întâmplat
de la descoperirea epavei, în 1985.
Priviți ruginiturile de pe întreaga navă!
Sunt un produs secundar al bacteriilor, nu-i așa?
Da, este de fapt coroziunea de pe planșeul oceanic.
Bacteriile se hrănesc cu fierul și produc rugina.
Așadar, bacteriile consumă epava încetul cu încetul.
Consumă nava, care se va degrada în cele din urmă
și se va prăbuși peste ea însăși.
Epava este un loc unic.
A devenit propriul ecosistem.
Trăiește, respiră și se schimbă constant.
Titanicul nu va rămâne aici pentru totdeauna.
Dar geamănul digital a înghețat epava în timp…
permițându-le cercetătorilor să o studieze și după ce va putrezi.
Deja ne-a oferit perspective unice asupra naufragiului din acea noapte
și a reacțiilor celor de la bord.
Acum, grație geamănului digital, putem să căutăm în continuare răspunsuri.
Subtitrarea: Bogdan Honciuc