Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PLIMUT, ENGLESKA
Kuda ideš danas?
- Šta? - Kuda ideš danas, Tome?
Danas idem na Olimpijadu.
Upravo sam ustao i doručkujem.
Sad je 8.25 h, a krećem u 8.45 h.
Kad doručkujem, idem gore po opremu za Olimpijadu.
Moram da spakujem još nekoliko stvari.
- Da li se raduješ? - Da.
TOM DEJLI: 1,6 SEKUNDE
Kuda ideš danas?
- Šta? - Kuda ideš danas, Tome?
Danas idem na Olimpijadu.
Upravo sam ustao i doručkujem.
Sad je 8.25 h, a krećem u 8.45 h.
Kad doručkujem, idem gore po opremu za Olimpijadu.
Moram da spakujem još nekoliko stvari.
Mislim da ovo nikad nisam video.
Smešno je, jer kad vidim sebe na početku...
Često me to pitaju,
ali kad se kamera upali, ja postanem druga osoba.
To je zato što me kamere prate od moje 9. ili 10. godine.
Tata je svuda sa sobom nosio kameru.
Moraš i to da snimiš?
Kao što vidite, to me je jako nerviralo,
ali sve je zabeleženo,
uključujući i polazak na moje prve Olimpijske igre.
Taj dečak nije ni slutio šta ga sve čeka u životu.
Drzak je, samouveren i jako je zanimljiv.
Upoznajte Toma Dejlija, olimpijsko čudo od deteta.
On je trinaestogodišnji genijalac koji je uspeo da savlada
teške fizičke i psihičke zahteve koje postavlja daska za skokove.
Tom Dejli rođen je da skače u vodu, a veliki deo života proveo je
gledajući dole sa daske na visini od deset metara.
Kad je bio malo dete, Tom je bio jako simpatičan
i voleo je da se mazi.
Imao je sjajan smisao za humor i stalno se smejao.
Voleo je vodu i obožavao je da uči da pliva.
Kad si srećan, lupni dlanom ti o dlan
Kad si srećan i kad želiš s drugim delit sreću svu
Kad si srećan lupni dlanom ti od dlan!
Kad je imao sedam godina, Tom je otišao na bazen,
na kom se održavao trening iz skokova u vodu.
Tom je bio fasciniran i rekao mi je da želi da pokuša.
Zakazala sam prvi čas i bio je oduševljen.
Sve ostalo znate.
Pozvao me je jedan od trenera koji su radili sa njim i rekao:
"Moraš da dođeš i vidiš ovog klinca. Poseban je."
Došao sam i posmatrao 15 minuta.
Okrenuo sam se prema svima koji su bili tamo i rekao:
"Znate šta? Prilično sam siguran da nikad neće postati skakač."
Dobro, on tad nije ni ušao u bazen.
Stajao je na kraju daske na visini od jednog metra,
u suzama i tvrdoglavo je odbijao da skoči sa nje.
Kad sam konačno video kako skače sa daske,
bilo je očigledno da poseduje veštinu koja može da se razvije.
Tom je sjajan kad je srećan.
Kad nešto nije išlo kako treba, plakao je i nervirao se,
nije nikako mogao da se sabere.
Sa osam godina počeo je da ide na takmičenja i pobeđuje
i svi su bili oduševljeni.
Kad je imao devet godina, otišao je na seniorsko takmičenje.
Hteli su da mu pokažu da neće baš uvek pobediti,
ali to im se obilo o glavu, jer je i tamo pobedio.
Sećam se da mi je direktor takmičenja rekao da je on najveći talenat
koji je video u poslednjih 20 godina.
Šampion 2005. godine, Tomas Dejli iz Plimuta!
Ja sam 2005. razgovarao sa timom britanske reprezentacije
i rekao sam im da bi momak mogao da nastupi na Olimpijadi 2008.
Tad sam se osećao nepobedivo, najviše zbog svog tate.
Skače pet ili šest godina, a pliva od četvrte godine.
Kad je video skakače na bazenu, hteo je da pokuša.
To mu je delovalo uzbudljivije.
Rob ga je vodio na treninge i posmatrao ga na bazenu.
Obožavao je to.
Išao je sa njim na takmičenja.
Rob je uvek bio uz njega.
Bojao sam se odlaska od kuće i brinuo sam se zbog svega.
Kad sam bio u kampovima i na takmičenjima,
plakao sam skoro svake noći.
Sećam se takmičenja u Australiji.
Imao sam 10 godina i bio sam na drugom kraju sveta,
nisam mogao da spavam, a delio sam sobu sa drugim takmičarima
i mnogo sam plakao.
Bio je poput Džekila i Hajda.
Preko dana sve je bilo u redu i bio je srećan,
ali kad bi pao mrak i kad bi došlo vreme za spavanje,
počeo bi da plače.
Pozvao bi me u dva sata posle podne u suzama i rekao:
"Mama, dođi po mene. Ne mogu da spavam."
Zamalo nisam postao član tima.
Propustio sam neka takmičenja
jer moji treneri i tim nisu želeli da ih opterećujem.
Rekao je da bi pre umro nego ostao u kampu i da će,
ako ga ostavim samog u sobi, skočiti kroz prozor.
To je bio traumatičan period koji sam pokušao da zaboravim.
Sećam se samo sjajnih trenutaka na takmičenjima,
prijatelja koje sam upoznao i mesta koja sam posetio.
Usred noći kucao sam na vrata vođe tima.
Bio sam jako naporan.
Ako je trebalo da ga prati pet ljudi, morali smo to da uradimo,
jer mu je to pomoglo da se razvije i napreduje.
I danas ne znam zašto je bilo tako.
Pretpostavljam da sam se kod kuće osećao sigurno
i da tako nisam mogao da se osećam na nekom drugom mestu.
Posebno mi je pažnju privuklo to kako se Tom nosio sa nekim stvarima,
koje je spremao u "pretince".
Porodični život, škola, prijatelji, skokovi, javni život...
Sve je bilo odvojeno.
Nije voleo kad bi se pomešali.
Novinari nisu smeli da kucaju na vrata kad nije bilo vreme za to.
Bio je uspešan u svakom od tih područja.
Dao je sve od sebe.
Postao je poznat.
Nekoliko puta je bio u novinama, kao i na televiziji,
pa su ljudi čuli za njega.
Počeo sam da skačem u vodu kad sam imao osam godina,
a kad sam sa 10 godina postao šampion u kategoriji do 18 godina,
shvatio sam da bih mogao da nastupim na Olimpijskim igrama.
Uobraženo derište!
Kako se nosiš sa slavom?
Dobro, uživam u tome.
Telefon stalno zvoni, ali sve je kako treba.
U tom periodu nisam ni slutio kako će to uticati na moj život.
Čezne za tim da neko traži njegov autogram.
Kad tako mladi iznenada dospete u centar pažnje,
osećate se kao da ništa ne može da pođe po zlu.
Pre Olimpijade nastupio je na evropskom šampionatu
kad je imao 13 godina.
Pobedio je i to je bilo zaista neverovatno.
Tad su svi rekli da misle da je suviše mlad za odlazak u Peking,
jer će imati samo 14 godina.
Održali smo brojne sastanke.
Odlučeno je da će ipak ići na Olimpijadu u Pekingu.
Osećao sam se kao da mogu sve.
Uspevao sam u svemu, od osvajanja evropske titule
i odlaska na Olimpijske igre do učenja novih skokova.
Mislim da sam samo tad zaista bio zadovoljan svime.
Nakon kvalifikacija za Olimpijadu, nastao je pravi haos.
Devojke me prepoznaju u gradu.
Glasno kažu: "To je Tom Dejli!"
Mene to nasmejava.
Kad sam otišao u Starbaks, dobio sam besplatnu kafu
jer su me prepoznali, pa to ima i dobre strane.
Da li si pod pritiskom zbog nastupa na Olimpijadi u Pekingu
- i pažnje koja ti se posvećuje? - Pažnja mi prija.
Uživam u razgovorima za medije i odlascima u London.
Uživam u svakom trenutku.
Išao sam sa tatom na dodelu nagrada BAFTA
i često smo odlazili na kratke izlete i sjajno se provodili.
Kad se sad toga setim, to nije bio samo
početak ostatka mog života, nego i sticanje vrednih iskustava
i trenuci koje sam proveo sa tatom, koji je bio ponosan na mene.
To mi mnogo znači.
- Šta prijatelji misle o tvom uspehu? - Pružaju mi veliku podršku.
Požele mi sreću pre svakog takmičenja
i uvek imaju brojna pitanja. Zasad mi pružaju veliku podršku.
Kad se vratim u školu, ponašaju se normalno prema meni.
"Zasad" je ključna reč.
Stavi stvari u torbu.
Dobro.
Živeo sam sa mamom, tatom i braćom, Vilijamom i Benom.
Smešno je što sam išao na Olimpijadu, gde sam se takmičio protiv
odraslih muškaraca, a mama mi je spakovala stvari.
Tako je izgledao moj odlazak na Olimpijadu sa 14 godina.
Požuri.
Ručak ti je u rancu.
PEKING
Kad sam stigao, pitao sam se u šta sam se to upustio.
To su bili sjajni letnji praznici.
Postavili smo određene ciljeve pred njega.
Prvo, mora da bude ponosan na svoje nastupe,
a drugo, treba da nauči što više. Treće je da se zabavi.
Blejki!
Nisam mogao da spavam. Jako sam umoran.
U Pekingu sam bio u sobi sa Blejkom, koji je bio duplo stariji od mene
i nismo imali mnogo toga zajedničkog. Bili smo potpuno različiti.
Morali smo da se snađemo i najbolje iskoristimo situaciju.
Mogu samo da kažem da je bilo i dobrih i loših nastupa.
- Gde smo, Tome? - U trening kampu.
Drugi put treniramo ovde.
Zagrejaćemo se na suvom,
a na bazenu ćemo biti sve do četiri sata.
Leon Tejlor bio je moj mentor od moje desete godine.
Nadahnuo me je njegov nastup na Olimpijadi 2004,
kad je osvojio srebrnu medalju.
Razgovarali smo telefonom,
pratili smo jedan drugog na takmičenjima i slično.
Došao je u olimpijsko selo i to mi je pomoglo
da se oslobodim pritiska, jer sam mogao da razgovaram sa njim.
Znao je šta znači nastup na Olimpijskim igrama,
koliki to pritisak stvara i kako izgledaju skokovi pred publikom.
Olimpijske igre u Pekingu bile bi moje četvrte.
Tad sam se još uvek takmičio, ali često sam bio povređen
i odlučio sam da se povučem pre Olimpijade u Pekingu
jer su mi lekari rekli da neću moći da nastavim.
Postao sam komentator i bio sam uz njega u Pekingu.
Lagano, ne udaraj jako.
Slušaj partnera.
Udario je jako.
Pričao sam mu da mi nedostaje dom i da sam nervozan.
Kako se snalaziš? Razlika je velika.
Jeste, ali uspeo sam da se snađem i sve je kao i obično.
- Bićeš nasmejan na dasci? - Naravno. -Odlično.
Vidimo se, Tome.
Smešno je prisetiti se ovoga.
Bio sam dete i nisam to suviše ozbiljno shvatao.
Sjajno sam se zabavljao.
Da, sjajno.
Skokovi u vodu popularni su u Kini
pa me ljudi ponekad prepoznaju na ulici,
a kinesko osoblje i u olimpijskom selu.
Sa nacionalnog takmičenja, na kom bi bilo možda 15 roditelja
u publici do skokova pred 18.000 ljudi velika je promena.
Mislim da nisam bio spreman na to sve dok se nije desilo.
SVI SU LUDI ZA TOMOM DEJLIJEM
A kad se desilo, nisam bio spreman.
Zbog nervoze sam imao tik koji nisam mogao da zaustavim
i stalno sam razmišljao o tome.
Sedam sudija daje ocenu do 10, dve najviše i najniže se odbace,
a preostale se saberu i pomnože sa težinom skoka.
Zvuči komplikovano, zato što i jeste.
Tom Dejli je na sedmom mestu.
U jednom trenutku bio sam u igri za medalju,
ali sad bih tom mladom Tomu mogao da kažem da će biti
još prilika za to na drugim Olimpijadama.
Bio je suviše oprezan, ali to ne čudi,
jer je u finalu Olimpijskih igara imao samo 14 godina.
Znao sam da su to moje prve Olimpijske igre.
Verovatno nije ni trebalo da otputujem u Peking,
ali sve se tako namestilo i dobro se završilo.
Naučio sam sve skokove i izveo ih kad je trebalo.
Mnogo sam naučio.
Nisam previše razmišljao o rezultatu jer sam znao da stečeno iskustvo
mogu da primenim u Londonu 2012, ali Peking je za Blejka
bio poslednja prilika da osvoji medalju na Olimpijadi.
Razmišljali smo potpuno drugačije.
Sve mora da bude savršeno, da bi bili među tri najbolja tima.
Britanski tim najverovatnije ipak neće osvojiti medalju.
Tom mora još malo da se usavrši
i stekne iskustvo na velikim takmičenjima.
Privukao je pažnju deci u Britaniji.
Svi znaju za Toma i skokove u vodu,
pa mislim da će 2012. imati odličnu priliku.
Sve su bolji i bolji.
Sećam se da se nešto desilo na konferenciji za štampu
i da je Blejk okrivio mene za neuspeh.
Rekao je da nisam dobro skakao.
Mnogo sam iskusniji od Toma.
Bio sam dobar.
Nisam skakao najbolje što mogu, ali zadovoljan sam svojim nastupom.
Nažalost, Tom nije skakao najbolje što može
i nisam mogao da mu pomognem.
Sećam se da je pozvao svoju mamu i izvinjavao joj se.
Rekao sam mu da prestane, da još nije gotovo.
Mislim da je to pogrešno shvaćeno jer sam ja imao 13 godina,
a grdio sam 26-godišnjaka, što nije dobro prihvaćeno.
Nisam znao da je to problem
dok sutradan o tome nisam čitao u novinama.
Mediji su to stavili na naslovne strane.
Danas smo na svakom skoku dali 100%,
ali posle trećeg skoka nije bilo dobro.
Mislim da sam se previše trudio,
ali danas očigledno nije bio moj dan.
Divno je vratiti se, iako će mi Peking nedostajati.
Lepo je vratiti se kući.
Vredno ću trenirati da bi rezultat u Londonu bio što bolji.
Sportistima nije lako biti u centru pažnje i ići u školu.
Nakon Olimpijade u Pekingu,
kad sam se vratio u školu, sve se promenilo.
Nakon povratka sa Olimpijade, povremeno su mi se rugali,
a onda je to počelo da se dešava sve češće i češće.
Mislio sam da će proći, ali nastavilo se,
a kad vam se neko ruga osam meseci...
Sećam se da sam se grozno osećao u školi.
Prijatelji i ja dobili smo ključ kako bismo na odmoru mogli
da se zaključamo u učionicu i pobegnemo od svih.
Radim nešto što volim, a u školi mi se rugaju zbog toga.
Ne shvatam zašto se to dešava.
To je uticalo na moj život kod kuće i u školi.
Osećao sam se kao da mi se tog leta srušio ceo svet.
Ostvario sam san o odlasku na Olimpijske igre,
a kad sam se vratio, osećao sam se kao vanzemaljac.
Svašta su mu dobacivali na igralištu, a neki su ga čak i gađali.
Mislim da ljudi nisu svesni koliko je to uticalo na mene
jer nisam pričao o tome.
Bilo mi je neprijatno što su u školi zlobni prema meni,
pa ništa nisam rekao roditeljima sve dok nisu čuli da plačem u sobi,
a i primetili su da ne želim ništa da radim ni da se družim.
Ne shvatam zašto su to radili.
Trebalo je da budu ponosni na njega i na to što idu u školu sa njim.
Jednom su me srušili na igralištu.
Rekao sam roditeljima da ne mogu da se vratim u školu.
Nisam hteo da idem u školu, hteo sam da se školujem od kuće.
Škola ga nije podržala.
Niko nije ukoren zbog ponašanja i učitelji se nisu mešali.
Tata je dobio pismo ili imejl od nekoga sa koledža Plimut,
koji mi je ponudio stipendiju.
Prvi dan na koledžu Plimut bio je zaista dobar.
Bilo je lepo upoznati nove ljude,
a svi su mi pružili podršku i atmosfera je potpuno drugačija.
Žao mi je tog momka,
koji je morao da objasni šta se dešava.
Nisam mogao da podnesem zlostavljanje
i morao sam to da objasnim pred kamerama.
Svi su znali za to pa mi nije bilo lako.
Ovde imaju brojne vrhunske sportiste,
pa je sjajno ići u školu sa ljudima koji me razumeju
i shvataju koliko moram da treniram, ali i učim.
Sjajno je imati nekoga ko prolazi isto što i ja.
Mislim da moj menadžment nije donosio dobre odluke,
pa ne čudi to što mi se dešavalo u školi.
Kad bih izašao iz škole, čekale su me kamere.
Imao sam problema sa treninzima i nekoliko meseci nakon prelaska
u novu školu razmišljao sam potpuno drugačije,
a tad sam nastupio na svom prvom svetskom prvenstvu.
Dame i gospodo, aplauz za finaliste!
To je bio prvi nastup na velikom takmičenju nakon Olimpijskih igara.
Veliku Britaniju predstavlja Tom Dejli.
Takmičenje je bilo u Rimu.
Sećam se da je tata došao da me bodri na takmičenju.
Uvek sam znao gde je jer je imao ogromnu britansku zastavu
kom je mahao toliko da je išao na živce drugim gledaocima,
ali njega nije bilo briga.
Hteo je da znam da je tamo i gde se tačno nalazi.
Nije mu bilo važno kakav ću rezultat ostvariti,
nije razmišljao o tome, samo je hteo da bude tamo.
Obožavao je da gleda kako skačem.
Sećam se da sam bio četvrti i da je skakač na trećem mestu pogrešio
pa sam znao da ću na svom prvom svetskom prvenstvu
osvojiti bar bronzanu medalju.
Sledeći takmičar, Metju Mičam, olimpijski šampion,
takođe je pogrešio i ponovo sam napredovao.
Znao sam da ću osvojiti srebro, jer Ču Bo neće pogrešiti.
Taj trenutak trajao je kao večnost.
Sećam se da je publika poludela i pitao sam se šta se desilo.
Na semaforu se pojavio poredak.
Popeo sam se na prvo mesto i postao svetski šampion sa 15 godina.
Gospode! Tom Dejli je svetski šampion!
Čestitamo!
To mi je dalo snagu da nastavim.
Tata je sve video.
Video je kako sam postao šampion sveta.
Kad se prisetim mlađih dana,
pitam se da li sam zaista bio na Olimpijadi u Pekingu 2008,
da li sam stvarno postao evropski prvak sa 13,
a svetski sa 15 godina.
Nažalost, tata nije video moje ostale pobede
i kakav sam čovek postao.
Tata me je uvek vodio na trening i na sva takmičenja.
Bio je uz mene i u dobru i u zlu.
Uvek je bio uz mene.
Sa njim sam uvek mogao da razgovaram o svemu
i on je uvek bio na mojoj strani.
Kad loše izvedem skok, budem jako besan na sebe.
Razgovor sa tatom uvek mi pomogne da se smirim.
On mi pruža punu podršku i da nema njega,
ne bih danas bio tu gde jesam.
Ne bih mogao da nastavim bez njegove podrške.
Bio sam na takmičenju u Nemačkoj 2006. godine.
Imao sam problema sa skokovima.
Rastao sam.
Imao sam mentalnu blokadu.
Toliko sam se bojao skokova sa 10 m
da sam usred takmičenja doživeo nervni slom.
Morao sam da siđem i napustim takmičenje,
kažem sudijama da ne mogu da nastavim.
Bio sam jako uznemiren zbog toga i razgovarao sam sa tatom.
Tek kad smo došli kući, saznao sam da je odložio
operaciju za dve nedelje kako bi bio sa mnom
na tom takmičenju jer je znao koliko to meni znači.
Jednog dana, nije bio kod kuće kad sam se vratio iz škole.
Mama je rekla da je sve u redu, ali da moramo da odemo u bolnicu.
Pitao sam je zašto je u bolnici, nisam shvatao šta se dešava.
Sećam se da sam ga video u bolničkom krevetu
sa zavojem oko glave.
Tad sam saznao da mu je izvađen tumor veličine grejpfruta.
Posle dve nedelje, bio sam u bolnici.
Izvađeno je 80% tumora, a 20% morali su da ostave
jer je bilo isprepleteno sa nervima i krvnim sudovima,
pa bi uklanjanje bilo suviše riskantno.
Nisu mi rekli da je tumor smrtonosan,
pa sam se nadao da će se on oporaviti.
Svi mislimo da su naši roditelji nepobedivi,
da će uvek biti tu za nas ili bar dok ne odrastemo.
Tumor je ponovo počeo da raste, ali trenutno je mali.
Moram da se pripremim za sledeće snimanje.
Drugi put nisu mogli da ga uklone.
Rekli su da bi to bilo poput sečenja naduvanog balona
koji pritom ne sme da pukne.
Ja sam 2011. bio u trening kampu u Meksiku.
Pozvali su me u sobu.
Mama je bila na vezi i pitao sam je šta se desilo.
Rekla je da je pozvala da mi kaže da se tog dana vraćam kući,
jer se tata ne oseća dobro i da je praktično na samrti.
Kad sam krenuo, tati nije bilo dobro,
ali morao je da se oporavi.
Kako bih drugačije nastavio? Kako da idem na drugu Olimpijadu?
Kako da izdržim svaki dan bez njega?
Kad je Rob ugledao Toma, to mu je dalo snagu i povratio se.
Kad nisam bio u školi ili na treningu,
sedeo sam pored njega
i učio za vozački ispit, jer smo to mogli da radimo zajedno.
Kad sam 21. maja napunio 17 godina, pokušao je da dođe do prozora,
ali nije mogao da hoda.
Kad sam se vratio kući sa prvog časa vožnje,
27. maja te godine, on je umro.
Stiskao sam ga za ruku, a on je stiskao mene,
a sećam se kad ju je poslednji put stisnuo.
Prestao je.
To je bio veliki šok, iako je znao da će se to desiti.
Nisam izgubio samo tatu. On je bio mnogo više od toga.
Bio je moj najveći navijač,
moj najbolji prijatelj
i mentor.
Moj život je u tom trenutku stao.
OTAC TOMA DEJLIJA IZGUBIO JE BITKU SA RAKOM
Nekih stvari uopšte se ne sećam.
Osećao sam se kao da sam na autopilotu
i da samo radim ono što se od mene očekuje.
Da se ponašam onako kako to drugi očekuju.
Ne znam kako se osećam.
Čudno je.
Neki samo sede i plaču,
pa se osećam loše jer sam nastavio sa životom,
ali mislim da bi moj tata to želeo.
Čak i kad je tih mesec dana bio dole u krevetu,
stalno me je pitao zašto nisam na treningu.
Kao da sam se ugasio.
Ne znam o čemu sam razmišljao, ali sutradan sam otišao na trening,
a deset dana kasnije i na državno prvenstvo.
Nastavio sam, jer nisam znao šta drugo da radim.
Nisam imao ništa drugo niti nekog drugog.
Bio sam sam.
Osećao sam da moram da budem hrabar pred svima
i pravim se da je sve u redu, iako nije bilo,
ali nisam znao kako da se nosim sa tim.
Odlučio je da nastavi sa treningom i pravi se da je sve u redu
jer je morao da se usredsredi na nešto drugo.
Posvetio se tome u potpunosti,
kako ne bi razmišljao o drugim stvarima.
TOM DEJLI SAHRANIO JE OCA ROBA U PLIMUTU
Penjali su se na merdevine kako bi me slikali na očevoj sahrani.
Rečeno im je da ne dolaze.
Kad se sad toga prisetim, to je bilo zaista agresivno.
Bio sam jako usamljen.
Da sam znao to što sad znam, sigurno bih izbegavao medije.
Za tugu je potrebno vreme,
jer morate da shvatite šta se zapravo dogodilo.
Ja sam morao da glumim hrabrost pred svima,
ali zapravo je trebalo da pokažem da mi je teško.
Mislio sam da ne mogu da pričam o tome sa mamom,
a nisam hteo da pričam sa braćom da ih ne bih uznemirio.
Zato sam sve držao u sebi.
Nisam mogao ni sa kim da pričam o stvarima koje su me mučile,
osim sa vama koji ovo gledate.
Krajem 2011. rečeno mi je da ću morati da smršam,
da imam previše kilograma i da treba da izgledam kao 2008. godine.
Tad sam se prvi put osećao kao da me posmatraju i osuđuju,
ali ne zbog skokova u vodu, nego zbog izgleda.
Recimo da sam nakon toga preduzeo prilično drastične korake
kako hrana ne bi ostajala u mom želucu.
Razumna osoba znala bi da ja nisam bio debeo,
ali ja sam razmišljao samo o pripremama za Olimpijske igre.
U dnevnik sam zapisao datum i trenutnu težinu.
Bio sam prepušten sebi i morao sam da se sam nosim sa tim.
Iako sam razgovarao sa sportskim psihologom,
nisam znao kako da to pomenem,
jer bih se osećao glupo kad god bih to rekao naglas.
Ali u mojoj glavi, to je bila velika stvar
i samo sam o tome razmišljao.
Razmišljao sam o tome šta da jedem i da li da jedem,
pa sam bio toliko gladan da bih na kraju preterao,
a onda sam osećao krivicu i morao sam nešto da preduzmem.
To je bilo više od poremećaja u ishrani,
to je bio odraz stresa kom je bio izložen
pre Olimpijade u Londonu 2012.
Još uvek mi je neprijatno da pričam o tome,
jer kad ste sa druge strane, čini vam se da je lako
da stanete i zatražite pomoć, ali kad se to vama dešava,
osećate se kao da vam nema pomoći.
On je bio zaštitno lice Olimpijskih igara u Londonu 2012.
Njegovo lice bilo je na ogromnim plakatima.
Mislio sam da muškarci ne mogu da razviju poremećaje u ishrani
i da nemaju problema sa psihičkim zdravljem.
Muškarci moraju da budu jaki i sposobni da podnesu baš sve,
ali ja nisam bio takav.
Nisam znao sa kim bih mogao da razgovaram.
Osećao sam se usamljeno i sa svim sam se nosio sam.
LONDON
Mučio sam sebe jer sam želeo da budem uspešan.
Bio sam šampion sveta, Evrope i Komonvelta,
pa su svi očekivali da osvojim olimpijsku medalju.
Sećam se da je ovaj trenutak delovao gotovo nestvarno.
Nisam video vrh tribina od ljudi sa britanskim zastavama.
Nije dobro.
Ima ogromnu podršku publike.
Vidi se da je frustriran.
Ne znam šta je rekao.
Možda mu smetaju blicevi, ali ovaj skok nije bio dobar.
Dejli je loše počeo.
Kad skačete, morate da budete svesni okoline,
da znate gde se nalazite kad se okrećete u vazduhu.
Kad sam skočio, pošto je u pitanju bila Olimpijada,
bilo je mnogo foto-aparata sa blicevima jer su svi slikali.
Tad sam prvi put tražio da ponovim skok.
Rekao je da ništa nije video, da je bio zaslepnjen.
Nije znao kako je uspeo da skoči.
Da je lošije skočio, mogao je da pogine.
Kad se tako nešto desi, to stvori velike probleme.
Mučio sam se i jako sam se uplašio.
Skočio sam, pljesnuo rukama i povikao,
pa su prekinuli takmičenje.
Takmičar mora tražiti da se skok ponovi,
pa sam otišao do sudija i objasnio im šta se desilo.
Pregledali su snimak,
odnosno mislim da su ga već videli, jer su znali šta će se desiti.
Kad su mi rekli da se vratim i ponovim skok,
to je bilo zastrašujuće.
Mislim da se na Olimpijadi nikad nije ponavljao skok.
To obično znači da morate da krenete iz početka
i polako povratite samopouzdanje na dasci za skokove,
ali ja sam se vratio gore i morao sam ponovo da skočim
pred 18.000 ljudi u dvorani i milionima pred malim ekranima.
Bojao sam se da to ponovim.
Sećam se da sam stajao na skakaonici i pitao se
kako da se pripremim za novi skok.
Ako ponovljeni skok bude lošiji od prethodnog,
on će se računati.
Skok je bio bolji.
Bio je bolji od prethodnog.
Na tome je radio celu deceniju i o ovome je razmišljao
kad bi pomislio da će na Olimpijadi nastupati za Veliku Britaniju.
Srećno, Tome Dejli! Cela zemlja je uz tebe.
Dobar skok!
Dao je sve od sebe i skok je bio gotovo savršen.
Te četiri godine bile su veoma teške za porodicu,
jer se od 2008. do 2012. desilo zaista mnogo toga.
Morao sam naglo da odrastem i promenim se,
iako sam imao samo 18 godina.
Mislim da sam tad prvi put nakon tatine smrti
osetio sreću i bliskost sa njim,
jer smo obojica više od svega želeli medalju sa Olimpijade.
Ali kad se to desilo i završilo, pitao sam se šta je sledeće.
Hoće li se sve ponoviti?
Hoću li opet četiri godine čekati mogući nastup na Olimpijskim igrama?
Nije se dobro osećao i nije znao šta će sa sobom,
nije znao šta želi.
Bio sam uzbuđen nakon osvajanja olimpijske medalje,
a onda sam ostao sam.
U timu nije bilo drugih osvajača olimpijske medalje,
pa nisam mogao da razgovaram sa njima o tome kako se osećam.
Potražnja za Tomom Dejlijem nikad nije bila veća.
Nakon tatine smrti, ja sam zarađivao za porodicu,
za mamu i braću, i hteo sam da im pružim sve.
Ali od svakog sponzora koji sam imao,
Britanski plivački savez uzimao je određeni deo.
Stalno su me kritikovali i tvrdili da ne treniram dovoljno,
a ja nisam propustio nijedan trening.
Bio sam posvećen ostvarivanju svog sna.
Da, bavio sam se raznim stvarima van sporta,
ali tako sam se nosio sa glupostima koje su se dešavale
i o kojima nisam hteo da razmišljam.
Morao sam stalno da budem zauzet kako ne bih žalio sebe.
Nisam smeo da stanem.
Savez nije bio zadovoljan.
Rekli su da to utiče na njegov rad.
Kako da pobedim?
Morao sam da brinem o porodici, a oni mi nisu pružali podršku
jer tako funkcioniše sport u Velikoj Britaniji.
Pobesnela sam i reagovala na članak u novinama
u kom su tvrdili da on ne trenira dovoljno.
Mama je poslala otvoreno pismo direktoru plivačkog saveza
i poručila mu da me ostavi na miru, da dajem sve od sebe u bazenu,
da brinem o porodici i da imam samo 18 godina.
Posle sezone 2013,
bili smo u Barseloni nakon svetskog prvenstva.
Rekao sam treneru da moramo da razgovaramo,
da želim nešto da mu kažem.
Mislio je da ću mu reći da napuštam skokove u vodu
jer je znao koliko mi je te godine bilo teško.
Rekao sam mu da želim da se preselim u London.
Hteo sam da probam nešto novo,
da promenim način na koji razmišljam o životu sportiste.
Rekao sam mu da želim da pođe sa mnom,
jer je bio moj trener od prvog dana.
Smatrao sam da London
ne može da se poredi sa Plimutom.
Odlučio je da ostane u Plimutu, a ja sam se preselio u London,
a problem je bio u tome što u Londonu nije bilo kluba.
Bazen je nakon Olimpijade morao da se prilagodi novoj nameni.
Pozvao me je direktor Aleksej i rekao da želi da razgovaram sa nekim.
Dao je telefon Džejn.
Svi smo znali za Toma jer je on bio zvezda u usponu.
Ja sam već imala druge zvezde,
pa mi Tom Dejli tad nije mnogo značio.
Aleksej me je pozvao i rekao da je Tom u SAD,
da će doći da trenira sa mnom.
Rekla sam da mi samo javi kad dolazi.
Mislila sam da će doći za nekoliko nedelja,
ali rekao mi je da dolazi sutra.
Rekao je: "Džejn, želim da osvojim olimpijsko zlato.
Da li biste se preselili u London?"
Rekla sam da ne bih.
Dobro smo se slagali i smatrali smo da je to dobar početak.
Nisam znala kuda to vodi dok on nije rekao da želi da se vrati.
Kad je drugi put došao,
mnogo više mi je pričao o stvarima koje mu se dešavaju u životu.
Lensa sam upoznao u martu, nakon Olimpijskih igara,
na snimanju u Los Anđelesu.
Uzeo je moj telefon i upisao svoj broj.
Video sam da je nakon broja uneo smajlija koji namiguje,
a heteroseksualac to sigurno ne bi uradio.
Prvo smo pričali o tome kako je nedavno ostao bez oca.
Ja sam izgubio starijeg brata, koji mi je bio kao otac,
kog nisam imao.
Ja sam neposredno pre toga osvojio Oskar, a on olimpijsku medalju,
pa smo jedan sa drugim podelili svoje uspehe i tugu.
Kad ostvarite nešto o čemu ste dugo sanjali,
u vama nešto kao da se rastavi i mora ponovo da se sastavi.
To niko ne može da razume
jer svi misle da treba da budete zahvalni.
Osećao sam se toliko loše
da sam mislio da neću moći da nastavim sa skokovima.
Nisam video smisao u tome.
Kad sam upoznao Lensa, nadahnuo me je da nastavim,
da budem sjajan u tome što radim.
Zbog njega sam hteo da budem najbolji što mogu.
To mi je mnogo značilo jer mislim da sam tad prvi put
shvatio da muškarci ne moraju da me privlače samo fizički,
nego da mogu i da se zaljubim u muškarca.
Otišao sam u London pod izgovorom da radim na nekom filmu,
što je na neki način i bilo tačno, ali ne u tom trenutku.
Otišao sam jer sam hteo da vidim Toma.
Sećam se da sam organizovao žurku i rekao svom menadžmentu ko dolazi.
Rekli su mi da pazim da me ne slikaju sa Lensom
jer je on istaknuti borac za LGBT prava
i da ne želim da ljudi pomisle da sam ja gej.
Pitao sam se da li bi to bilo toliko loše.
Iznenada sam osetio stid.
Pogrešno su se postavili prema njegovoj suštini,
prema njegovoj porodici, ljubavi i budućim vezama.
To je pogrešno.
Trebalo je da dobiju otkaz zbog toga.
Imali smo brojne sastanke u vezi sa tim.
Rekli su da ću izgubiti sponzore i obožavaoce,
da neću moći da se takmičim na Bliskom istoku i Rusiji.
Uplašili su me.
Nisam hteo da ga pritiskam da javno istupi.
Sećam se da su me u jednom intervjuu pitali
šta mislim zašto imam toliko obožavalaca među homoseksualcima
i o tome što mnogi misle da sam ja gej.
Rekao sam: "A šta ako jesam? To svakako nije važno."
TOM DEJLI: "NISAM GEJ, ALI BRIGA ME AKO MISLITE DA JESAM."
Prvi put sam se osećao kao da me mediji pogrešno predstavljaju.
Strašno je kad se osećate kao rob kulture i medija,
koji u UK mogu da budu zaista zastrašujući.
Od svoje treće godine znao sam da sam gej
i stalno sam morao da se pretvaram, a to je zaista iscrpljujuće.
Zato sam odlučio da to javno priznam.
Sigurno se pitate zašto ovo snimam.
Sedeo sam u sobi i razmišljao o tome šta želim da kažem
i koliko treba da kažem.
Nikad nisam želeo da pričam o svojim vezama,
ali u proleće ove godine moj život se promenio
kad sam upoznao...
... jednog muškarca.
Iako to nije bilo tako davno,
prava LGBTQ+ zajednice bila su mnogo manja,
kao i odnos javnosti prema ljudima iz zajednice u sportu, ali i uopšte.
Bilo je strašno objaviti taj snimak, ali reakcije su bile jako pozitivne.
Kad ih je pogledao u oči i rekao da je to on,
da je uvek bio takav i da je srećan,
mogli su to da vide i osete.
I dalje sam Tom.
I dalje želim da osvojim zlato za Veliku Britaniju u Riju 2016.
Osećao sam se oslobođeno jer više nisam morao da nosim masku
i mogao sam samo da živim, a to je sve što želimo.
Kad je Lens došao, sve je odjednom imalo smisla.
Rekao mi je da će osvojiti zlatnu medalju
i da želi da mu pomognem u tome.
Spakovala sam se i preselila u roku od tri nedelje.
Morali smo da rešimo problem sa piruetom.
Znala sam da, ako nešto ne smislim,
Tom neće moći da nastavi jer nije hteo čak ni da trenira.
Toliko se bojao.
Pokazala mi je snimak iz cirkusa na kojem osoba na trapezu
izvodi tri i po salta sa jednim okretom.
Nije mi bilo jasno zašto,
a ona je rekla da bismo mogli da ga pretvorimo u skok za Olimpijadu.
Pristao sam.
Znao je da mora to da uradi ako želi da nastavi sa skokovima.
Lens je taj skok nazvao vatromet jer sam kao kugla koja pada,
a u poslednjem trenutku, pre pada u vodu, izvedem okret,
koji podseća na vatromet. Tako je taj skok dobio ime.
TOM DEJLI: "NA OLIMPIJADI IDEM PO POBEDU."
Nisu samo mislili da bi on mogao da osvoji zlato,
nego su to i očekivali od njega.
RIO
Pred odlazak u Rio osećao sam se bolje pripremljen
nego za druge Olimpijske igre.
Imali smo sreće što smo se
kvalifikovali za sinhronizovane skokove,
ali znali smo da bismo mogli da osvojimo medalju,
jer smo je te godine osvojili na svakom takmičenju.
Nekim čudom, osvojili smo bronzanu medalju.
Fizički i psihički, bio sam u najboljoj formi.
Bio sam spreman.
On je bio najbolji skakač sa 10-metarske skakaonice u Riju.
Očekivao sam zlatnu medalju u individualnom takmičenju.
U prvom krugu postavio sam novi olimpijski rekord
i prošao sam u polufinale. Nisam ovo nikad gledao.
Ali nastavak nije bio tako dobar.
Znao sam da nešto nije u redu u Riju kad je Tom dobio infekciju uha.
On to neće priznati, jer sportisti nemaju izgovore.
Da bi skokovi bili bezbedni, morate da budete 100% zdravi,
jer skok u vodu brzinom od 55 km/h nije šala.
Jedna devojka je povredila glavu i izgubila svest.
Morali smo da zaronimo 5 m da bismo je izvukli.
Nekoliko ljudi je poginulo.
Kad god bih se popeo na skaonicu, bojao sam se za svoj život.
Morao je da dodirne određeni deo tela,
kukove ili lice, nekoliko puta.
Video sam da pokušava da sakrije tikove,
koje je imao jer je mislio da bez toga neće biti uspešan.
U Londonu nisam smeo da stajem na šahtove
jer to donosi nesreću
i ja bih bio kriv ako završi na četvrtom mestu.
Čim padnete u vodu, znate da ste pogrešili.
Ne možete tako da skačete na Olimpijadi.
Džejn je obično bila uz bazen, ali došla je do mene,
jer sam ja šetao i gledao semafor.
Kasnije mi je rekla da je htela da me ošamari.
Nisam mogao da se pomirim sa tim da možda neću proći u finale.
To je bio njegov najgori dan na najvećem takmičenju.
Kad sam skočio u vodu, pomislio sam da je gotovo.
Nisam znao šta da radim.
To je bio najteži trenutak u mojoj karijeri.
Planirao sam da se povučem nakon osvojenog zlata.
Tako sam to zamišljao.
Tačno je to što kažu.
Do najvećeg uspeha vode vas veliki neuspesi.
Iako neuspeh zvuči grubo,
jer je osvojio bronzanu medalju u sinhronizovanim skokovima,
Tom i ja želeli smo da osvojimo zlato na Olimpijadi.
U prvom krugu postavio je novi svetski rekord,
ali da bi nastavio, Tom je morao da to uradi još dva puta,
ali nismo imali snage za to, ni psihički ni fizički.
Kad sam ugledao Lensa, slomio sam se.
Rekao mi je da to nije kraj moje priče,
da mi možda nije bilo suđeno da osvojim zlato u Riju
zato što moje dete treba da vidi kako osvajam olimpijsko zlato.
Radićemo to još četiri godine jer znam da si najbolji na svetu.
Da si osvojio zlato, to bi bio kraj,
a u tom slučaju, deca koju ćemo imati
i kojoj smo dali imena na našem prvom sastanku,
ne bi videla svog oca kako skače i radi ono što mu daje snagu.
To je bila dobra vest.
Morali smo da se venčamo i dobijemo decu,
a on je morao da se pripremi za Olimpijadu u Tokiju
na kojoj će biti sjajan zbog svoje dece,
koja će videti koliko je njihov tata neverovatan čovek.
Konačno sam promenio perspektivu
i prestao sam da cenim sebe na osnovu rezultata.
Ja sam bio više od toga.
Suprug, otac, prijatelj i sin.
Znao sam da u životu postoji više od skokova u bazen
i to mi je pomoglo da promenim način
na koji sam razmišljao o Olimpijadi u Tokiju.
Kao u najboljoj holivudskoj priči, šta se dešava pre izlaska sunca?
Mrak!
Slomljeno srce, bezizlazna situacija.
Kraj.
To se dešava pre trećeg čina,
kad se heroj uzdigne i osvoji zlato.
Mislim da je znao da on to može i to je postao naš cilj,
ali nismo znali da će sve trajati pet godina.
OLIMPIJSKE I PARAOLIMPIJSKE IGRE ODLOŽENE ZBOG KORONAVIRUSA
Zabrana kretanja bila je neverovatno iskustvo.
Naučio sam da štrikam, vežbao sam kod kuće,
pravio sam salto na kauču i uspeo sam nekako da treniram.
To je bilo neverovatno vreme,
ali pomoglo mi je da shvatim da sve može da se promeni u trenutku.
Ne smemo misliti da možemo sve da kontrolišemo
i moramo da živimo u trenutku, u sadašnjosti.
Čim pokušate da sve kontrolišete, izgubićete mnogo energije na to.
Nije bilo vremena za preskakanje šahtova u Londonu,
lupkanje po glavi i držanje za šorts za sreću,
kao i svih drugih stvari koje je tražio od mene.
Nije bilo vremena za to.
Bazen, kuća, takmičenje.
Bio je jako usredsređen i mnogo svesniji vremena,
jer je hteo da ga provodi sa svojim sinom,
a to je za Toma bilo nešto novo.
Mislim da je to mnogo uticalo na njega.
Bio je drugačiji čovek nego kad sam ga upoznao.
TOKIO
Met je proveo mnogo vremena u Tomovom društvu.
Svi smo bili jako bliski.
Mi smo kao porodica, sve radimo jedni za druge.
Ja dajem sve od sebe zbog njih,
a oni skaču najbolje što mogu, jedni za druge, ali i za mene.
Kinezi su bili nepobedivi
i bili su sjajni tog dana.
Radovala sam se srebrnoj medalji i nisam ni razmišljala o zlatnoj.
Nakon skoka, kad su izašli iz vode, čestitala sam im na odličnom nastupu,
a Tom mi je šapnuo: "Džejn, pobedićemo."
Pitala sam ga o čemu to priča, a on je rekao da pogledam rezultat.
Znali smo da smo uradili baš sve što smo mogli
da maksimalno otežamo posao Kinezima,
ali i dalje je postojala mogućnost da budu bolji od nas.
Rekao je da im je potrebno preko sto poena,
a ja sam ga pitala za šta, kad su već u prednosti.
Nije mi bilo jasno.
Rekao je da im je potrebno preko sto poena da bi nas pobedili.
Ozbiljno?!
Mogli smo samo da čekamo, a to čekanje trajalo je jako dugo.
Znali smo da ćemo osvojiti najmanje srebro,
a u svetu skokova u vodu, to je ravno zlatnoj medalji,
jer su svi očekivali da će je osvojiti Kinezi.
Znali smo da smo dali sve od sebe da namučimo Kineze.
Sećam se da sam pomislio kako su sve izveli savršeno
i mislio sam da će pobediti.
Jedini nedostatak bio je u udaljenosti od platforme.
Stajala sam i posmatrala,
čekala sam da mi Tom kaže šta se dešava,
a kad je počeo da viče, znala sam da smo osvojili zlato.
To se ne dešava.
Ja sam pisac i mogu da smislim srećan završetak,
ali to uvek zvuči neubedljivo, jer se to u životu ne dešava.
On je ispisao neverovatan treći čin.
Zaslužio je to.
To je vrhunac.
Ništa nije iznad zlata sa Olimpijskih igara.
Moj dolazak u London se isplatio, kao i neuspeh u Riju.
Snovi zaista mogu da se ostvare.
To je bio trenutak o kom sam sanjao.
Zamišljao sam kako stojim na podijumu i pevam himnu.
Ništa ne može da se poredi sa tim
i mislim da se više nikad neću tako osećati.
Nismo smeli da se približavamo,
pa smo sami podelili zlatne medalje i to je bilo zaista posebno.
Mislim da bi trebalo i dalje da bude tako.
Uvek sam znao da ja to mogu,
ali s vremenom sam počeo
da se mirim sa činjenicom da se to možda neće desiti.
Ali jeste.
U tami kovida, u svetu je i dalje bilo radosti.
Bilo je vreme da neko toliko posvećen tom sportu
osvoji zasluženo zlato.
Tek kasnije shvatio sam koliko sam toga uložio
u osvajanje olimpijskog zlata.
U neuspehe.
To često nije bilo dovoljno.
Osećao sam se strašno kad nisam ušao u finale.
Ali tog dana, sve je došlo na svoje mesto.
To je bio zaista neverovatan, poseban trenutak.
To su bile neverovatne Olimpijske igre.
U sportu sam postigao sve što sam želeo
i bio sam srećan i zadovoljan svojom karijerom.
Mislio sam da je gotovo.
Uživao sam u drugim stvarima
i provodio sam mnogo vremena sa svojom porodicom.
Godine 2023. bili smo u Kolorado Springsu,
gde je rođen Finiks.
Došli smo ranije i posetili smo olimpijski i paraolimpijski muzej.
Ljudi su brzo počeli da prepoznaju Toma.
Osoblje se okupilo na balkonima i centralnom delu gde smo mi bili
i svi su počeli da mu aplaudiraju.
Postoji snimak koji govori o tome šta znači nastup
na Olimpijadi i koliko je truda i odricanja potrebno za to.
Tom je ćutao.
Kad sam ga pogledao, video sam da plače,
verovatno drugi ili treći put otkako smo bili zajedno.
Robi me je pogledao i pitao šta je bilo.
Rekao sam mu da mi jako nedostaju skokovi u vodu
i da bih voleo da se vratim i ponovo nastupim na Olimpijadi,
jer se nikad nisam zabavljao kao tad.
On je na to rekao da želi da vidi kako skačem na Olimpijadi
i to je bilo dovoljno da razmislim o povratku u bazen.
Ne znam da li je povratak u bazen glupa ideja
ili prilika da se zabavim, bez ikakvog pritiska.
Moj cilj je Pariz 2024.
Imam još godinu dana. Možda ću nastupiti tamo, a možda i neću.
Imao je porodicu i decu,
ali i dalje je bio takmičar.
Preselili smo se u Los Anđeles.
Počeo sam da treniram sa Tomom Stevensom na UCLA.
Ponovo sam se osećao kao kod kuće.
Zagrevanje, kondicioni trening, pa samo nekoliko skokova,
jer ja sam sad čovek u godinama.
Mislim da mogu da izborim nastup na još jednoj Olimpijadi.
Mislim da ću moći da se takmičim pred svojom decom.
Još uvek je mogao da pomogne i nama
i našem sportu.
Na treningu sam se osećao potpuno drugačije.
Trenirao sam samo jednu, umesto četiri godine.
Promenio sam rutinu i trenirao sam samo jednom,
umesto dvaput dnevno.
Nastupao sam samo u sinhronizovanim skokovima,
pa nisam morao ni da razmišljam o individualnim,
što je značilo da nisam izvodio piruete i stoj na rukama.
Mogao sam da se usredsredim na četiri skoka
koja sam izvodio najbolje,
a pošto sam trenirao na UCLA, nisam bio kod kuće,
pa nisam bio izložen pritisku i velikim očekivanjima.
Mogao sam da treniram opušteno i zaista uživam u tome.
Nisam nijednu sekundu uzimao zdravo za gotovo,
jer sam znao da će to biti moje poslednje Olimpijske igre
i da neću moći da se vratim '28.
PARIZ
Kad sam se pre prvog skoka popeo na skakaonicu,
već sam se osećao kao pobednik.
U publici su bili moj suprug i deca, a to je bilo ono što sam želeo.
Uzbuđen sam, a mislim da svi znamo zašto.
Noa Vilijams i Tom Dejli skaču po šesti put
i ovo bi mogao da bude Tomov poslednji skok.
Danas neće osvojiti zlato, ali svakako će dobiti medalju.
Tom Dejli ostvario je svoj olimpijski san.
Nastupio je na pet Olimpijada, od Pekinga i Londona,
preko Rija i Tokija, sve do Pariza.
Tom Dejli sad ima sve tri medalje sa Olimpijade.
Niko nije osvojio više medalja od njega na 10-metarskoj skakaonici.
Telo ovo može da izdrži 10 godina, a Tom je nastupao 20.
Nisam se osećao kao da su bili samo na toj Olimpijadi,
nego kao da su celu karijeru bili uz mene,
sve te sate, dane, nedelje, mesece i godine
koje sam uložio u skokove.
Zaljubio se u divan sport,
u kom je mogao da vežba svoj perfekcionizam,
sport koji traje 1,6 sekundi tokom kojih svašta može da se desi.
Rekao je da me mnogo voli
i da ne može rečima da opiše koliko mu ja značim.
Da bi živeo svoj san,
Tom Dejli morao je da se odrekne mnogo toga.
Mnogo mi je značilo to što za njega nisam bila samo trenerica.
Ceo život posvetio sam skokovima u vodu
i usavršavanju tih 1,6 sekundi.
Četiri godine pripremao sam se za nešto što je trajalo 10 sekundi,
ali ništa ne bih promenio.
To su bile najbolje 23 godine koje sam mogao da zamislim.
Upoznao sam neverovatne ljude i posetio fantastična mesta.
Ponekad je bilo jako teško i veoma izazovno,
bilo je trenutaka u kojima sam se osećao da više ne mogu,
ali istrajao sam.
Drago mi je što to mogu da podelim sa Robijem i Finiksom
i što ću do kraja života moći da delim svoje uspomene sa njima.
Srećan sam što sam okružen ljudima uz koje se osećam prijatno
i sa kojima mogu da razgovaram o svemu.
Mislim da je to i zato što sam se ja opustio,
a dugo nije bilo tako.
Čuli smo da se povlačiš i da su ovo tvoje poslednje Olimpijske igre.
Zašto si doneo tu odluku i kako se osećaš?
Teško je pričati o tome.
To jeste čudan osećaj.
Nešto što je bilo konstanta u mom životu više nije tu.
Vreme će pokazati šta me još čeka,
ali siguran sam da će biti mnogo uspona i padova.
Moj prioritet trenutno je vreme koje provodim sa Lensom,
Robijem i Finiksom.
Nakon tatine smrti, pokušavao sam da ispunim prazninu.
Kad se sad toga setim, shvatam da to nisam radio
samo zbog sebe, nego i zbog svojih prijatelja, porodice,
članova tima, svoje zemlje... To mi je dalo snagu da nastavim.
Radujem se budućnosti i svemu što ćemo ja,
moji sinovi i Lens postići.