Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PLYMOUTH, ANGLIE
Kam dneska jedeš?
- Cože? - Kam dneska jedeš, Tome?
Dneska odjíždím na olympiádu.
Zrovna jsem vstal.
Právě snídám, takže je okolo...
čtvrt na devět,
takže odsud odjedu o třičtvrtě na devět.
Takže se nasnídám, půjdu nahoru,
obleču si olympijský set
a sbalím si poslední věci.
- Těšíš se? - Ano.
Kam dneska jedeš?
- Cože? - Kam dneska jedeš, Tome?
Dneska odjíždím na olympiádu.
Zrovna jsem vstal. Zrovna snídám.
Je asi čtvrt na devět.
Takže odsud odjedu o třičtvrtě na devět.
Takže se nasnídám, půjdu nahoru,
obleču si olympijský set
a sbalím si poslední věci.
Myslím, že tohle jsem nikdy neviděl.
Je to zvláštní, jak se na tom začátku na sebe dívám,
zeptá se mě na tu otázku,
vidím, že jsem na kameře
a najednou jsem jako úplně jiný člověk.
Nikdy jsem neprošel žádným mediálním školením.
Tedy kromě toho, že mě kamera sleduje
snad už od mých devíti nebo deseti let.
Táta s sebou všude nosil kameru.
Aha, chceš si to natočit.
Jak vidíte, štvalo mě,
že všechno natáčel.
Ale teď je skvělé, že mám zaznamenanou vzpomínku
na své první olympijské hry.
Když se na toho kluka dívám,
říkám si, že nemá tušení, co ho v životě čeká.
Je suverénní, sebejistý a nic jej nerozhodí.
Tady je Tom Daley, zázračné dítě olympiády.
Třináctiletý génius, který zvládá složité
fyzické a duševní nároky skoků do vody.
Tom Daley se narodil pro skoky do vody
a většinu života teď tráví
koukáním dolů z hrozivé výšky deseti metrů.
Tom byl jako dítě velmi roztomilý, miloval mazlení.
Už od dětství má skvělý smysl pro humor.
Směje se čemukoliv.
Miloval vodu a rád se učil plavat.
Když jsi šťastný a víš o tom, zatleskej,
Když jsi šťastný a víš o tom, zatleskej.
Když bylo Tomovi asi sedm, šli jsme na místní bazén
a měli tam zrovna lekci skoků do vody.
Tom byl uchvácený a říkal: "Mami, chci to zkusit."
Zapsala jsem ho první lekci, ze které byl nadšený.
A zbytek už je historie.
Zavolal mi jeden z trenérů, co s ním pracoval, a řekl:
"Musíte se přijít podívat.
Je trochu výjimečný."
Sledoval jsem ho asi 15 minut.
Otočil jsem se ke všem a řekl jsem:
"Jsem si jistý, že z něj skokan do vody nikdy nebude."
Abych to osvětlil, ani nebyl v bazénu.
Stál vzadu před prknem,
po většinu času v slzách,
odmítal stoupnout si na to prkno,
natož aby z něj skočil.
Když jsem ho viděl skákat,
bylo jasné, že je to dovednost, na které jde pracovat.
Šťastný Tom je skvělý Tom.
Nešťastný Tom nebyl skvělý Tom.
Když to nešlo dobře, plakal,
byl naštvaný, frustrovaný, a nedokázal se z toho dostat.
V osmi jel na nějaké soutěže
a vyhrával.
Všichni byli nadšení.
A když mu bylo devět, rozhodli se,
že ho pošlou do starší kategorie.
Potřebovali, aby pochopil, že nemůže vyhrát ve všem.
Trochu se jim to vymstilo,
protože on v té soutěži taky vyhrál.
Vzpomínám si, jak mi vedoucí soutěže říkal,
že má ten nejlepší přirozený talent za posledních 20 let.
Mistrem v kategorii chlapců roku 2005
je Thomas Daley, reprezentant Plymouthu.
V roce 2005 jsem se sešel
s managementem Britských skoků do vody a řekl jsem jim,
že tenhle kluk by se mohl dostat na olympiádu v roce 2008.
Cítil jsem se neporazitelný,
za to asi vděčím tátovi.
Dělá skoky už asi pět, šest let.
Kdysi plaval, asi v věku čtyř let.
Na veřejném bazénu
viděl trénink skokanů a rozhodl se to zkusit.
Bylo to pro něj víc vzrušující.
Rob ho tam vozil, vyzvedával,
sledoval ho v bazénu, když trénoval.
Miloval to. Rád ho sledoval.
Jezdil s ním po soutěžích.
Rob byl ten, kdo tam byl celou dobu pro něj.
Míval jsem hrůzu z odchodu z domova.
Bál jsem se skoro všeho.
Většinu nocí jsem brečel,
když jsem jezdil na tréninkové tábory a soutěže.
Jednou jsem byl na soutěži v Austrálii,
bylo mi deset, byl jsem na druhé straně planety,
nemohl jsem spát,
byl jsem na pokoji s dalšími sportovci a pořád jsem brečel.
Bylo to jako Jekyll a Hyde.
Během dne byl často v pohodě,
skákal do vody, byl spokojený.
Přišel čas jít do postele a bum.
Hroutil se a brečel jak želva.
Volal mi ve dvě odpoledne, mého času, plakal a říkal:
"Mami, přijeď pro mě, nemůžu spát."
Málem mě nevybrali do týmů
a nemohli by mě vzít s sebou.
Na některé soutěže jsem nejezdil, protože trenéři a tým
mě tam nechtěli jako břemeno.
A řekl: "Radši umřu, než být na tomhle táboře,
a jestli mě tu necháš samotného, tak vyskočím z okna."
Bylo to pro mě tak traumatické období,
že jsem to úplně vytěsnil,
protože když se ohlédnu, vzpomínám na
dobré časy na soutěžích,
na přátele, na skvělá místa.
Chodíval jsem do pokoje dozorců,
v noci jsem klepal na dveře vedoucího.
Byl jsem noční můra.
Jestli máme vzít pět dozorců, abychom se o něj starali,
tak to uděláme, protože to bude stát za to,
aby rozvíjel tyto dovednosti, zatímco dospívá.
Dodnes nevím, proč to tak bylo.
Ale asi jsem se doma cítil tak bezpečně,
že nikde jinde bych se tak bezpečně necítil.
Co mě na Tomovi opravdu zaujalo,
byla jeho schopnost oddělovat jednotlivé části života
Jeho rodinný život, školní život, kamarády, skoky do vody,
mediální život, všechno je oddělené.
Když se něco překrývalo, nelíbilo se mu to.
Média nemohla klepat na dveře, když na ně zrovna nebyla chvíle.
Myslím, že byl velmi úspěšný v každé oblasti.
Dal do toho všechno.
Začínal být ve skocích do vody dost známý.
Párkrát se objevil v novinách, párkrát i ve zprávách
a lidé začínali chápat, kdo ten kluk je.
Začal jsem skákat, když mi bylo osm.
Začal jsem si uvědomovat, že to můžu brát vážně
a že můžu jet na olympiádu,
když jsem v deseti vyhrál titul v kategorii pod 18.
Ty namyšlené děcko!
Jak se vyrovnáváš se slávou, že jsi Tom Daley?
No, hodně dobře. Zatím mě to baví.
Telefon pořád vyzvání a všechno jde jako po másle.
Tehdy jsem netušil,
co tohle udělá s mým životem.
Nemohl se dočkat, až ho někdo požádá o autogram.
Na pódium přichází Tom Daley.
Když je člověk tak mladý
a najednou je vržen do záře reflektorů,
myslel jsem, že se nemůže nic pokazit.
Před olympiádou
se dostal na mistrovství Evropy, když mu bylo 13.
Tohle dokonce vyhrál, což bylo úžasné.
A pak všichni řekli:
"Podle nás je na cestu do Pekingu moc mladý."
Bude mu jen 14.
Takže jsme museli mít spoustu schůzek.
Nakonec rozhodli, že může jet na olympiádu v Pekingu.
SKOKAN TOM DALEY (13) SE ZAPÍŠE DO OLYMPIJSKÉ HISTORIE
Měl jsem pocit, že dokážu cokoli.
Všeho, na co jsem se zaměřil, jsem vždycky dosáhl.
Až už to byly národní tituly, evropské tituly,
kvalifikace na olympiádu, naučit se nové skoky.
Když se na to dívám zpětně, byl to jediný čas,
kdy jsem se cítil se vším v životě spokojený.
Po kvalifikaci na olympiádu se na něj sesypali ze všech stran.
Je to dobrá zkušenost, ale je to hektické.
Když se procházím po městě, spousta holek na mě ukazuje.
Mluví hodně nahlas. Jako: "Bože, to je Tom Daley."
Směju se tomu.
Tuhle jsem byl ve Starbucksu a dostal jsem vše zadarmo,
protože mě poznala. Takže to má své výhody,
že mě lidi znají, takže je to dobrý.
Začínáš cítit tlak
a důležitost své role na olympiádě v Pekingu,
že je na tebe najednou tolik pozornosti?
Ta pozornost je skvělá.
Mám rád média a tak,
a rád jezdím do Londýna na výlety.
Užívám si každou vteřinu.
Jet s tátou na BAFTY a užít si tyhle malé výlety,
kde jsme přespávali a měli se skvěle.
A teď se na to dívám zpětně, nejen na začátek toho,
co se stalo zbytkem mého života.
Ale když se dívám na zážitky, které jsem měl s tátou,
říkám si, jak byl pyšný.
Byl na mě pyšný. A to je něco výjimečného.
Co si tví kamarádi z dětství myslí o tvém úspěchu?
Velice mě podporují.
A vždycky říkají:
"Dobrá práce a hodně štěstí."
Vždycky se zajímají. Zatím mě velmi podporují.
A chovají se ke mně normálně,
když jsem ve škole.
Myslím, že "zatím" je to klíčové slovo.
Zabal si věci do téhle tašky a...
Ano, dobře.
V té době jsem bydlel s mámou,
tátou a dvěma mladšími bratry, Williamem a Benem.
- Sedmdesát jedna. - 16 kilo.
Je vtipné vidět, že závodím na Olympiádě,
soutěžím proti dospělým, ale máma mi balí věci.
To vlastně přesně vystihuje, jaké to bylo jet na olympiádu ve 14.
Pospěš si. Oběd máš v batohu, jasný?
PEKING
Vzpomínám si, jak jsem vyšel a říkal: "Páni, do čeho jsem se to namočil?"
To jsou fakt velký letní prázdniny.
Stanovili jsme pro něj cíle.
Jeden byl být šťastný a hrdý na svůj výkon.
Druhý bylo naučit se co nejvíc.
A třetí cíl bylo bavit se.
Blakey, chlapče.
Včera jsem ani nezamhouřil oči.
Jsem tak unavený.
V Pekingu jsem bydlel s Blakem, který byl dvakrát tak starý jako já.
Takže jsme toho neměli moc společného.
Rozhodně jsme nebyli stejní lidé.
Neměli jsme žádné stejné zájmy.
Bylo to takové...
"Dojdeme na bazén a nějak to vyřešíme.
Uděláme, co budeme moct."
Měli jsme pár úspěšných soutěží
a i pár ne tak úspěšných soutěží, řekněme.
No tak, Tome, kde jsme?
Jsme v provincii Shaanxi, kde máme náš tréninkový kemp.
Je to náš druhý trénink, takže se půjdeme
trochu rozehřát na souši
a pak budeme v bazénu do čtyř hodin.
Leon Taylor byl můj mentor od mých deseti let.
Byl mou velkou inspirací,
když dostal stříbrnou olympijskou medaili v roce 2004.
Volali jsme si po telefonu, bavili jsme se na soutěžích
a tak dále.
Přijel do olympijské vesnice,
aby mi pomohl zbavit se tlaku a abych měl s kým mluvit.
Věděl, jaké to je, jet na olympiádu,
cítit se tolik pod tlakem,
jaké to bude skákat před diváky.
Peking by byly mé čtvrté olympijské hry.
Tehdy jsem ještě soutěžil, ale byl jsem zraněný.
Skončil jsem před Pekingem,
protože mi lékař řekl, že je konec.
Mohl jsem se ujmout komentátorství,
ale taky jsem tam byl vždycky pro něj.
Buď jemný. Neprašti do toho silně.
Poslouchej svého parťáka. Opatrně s tím.
Takže do toho praští.
Mluvil jsem s ním o stesku po domově nebo o nervozitě.
Jak jsi na tom s tlakem? Je tam velký rozdíl, že?
Jo, je to velký rozdíl, ale je to fajn,
protože jsem se dokázal uvolnit a přejít do soutěže
jako obvykle, takže je to dobré.
Takže na prkně uvidíme úsměv?
- Jo, určitě. - Vítěz. Uvidíme se tam, Tome.
Je to zvláštní pohled na tyhle věci a na to,
že jsem byl ještě kluk a dělal jsem si svoje
a nebral jsem nic moc vážně.
Užíval jsem si jako nikdy předtím.
Je to...
Jo, užil jsem si to.
Skoky do vody jsou v Číně velký sport,
takže když jdete po ulici, lidé vás poznají
a ve vesnici mě znají čínští zaměstnanci.
Přechod z národního mistrovství,
kde bylo v publiku třeba 15 rodičů,
do skákání před 18 000 lidmi je velká změna.
A nebyl jsem na to připravený.
Ani na to, jak se budu cítit, dokud jsem tam nestál.
PEKING ŠÍLÍ KVŮLI CHLAPCI
OLYMPIÁDOU SE ŠÍŘÍ MÁNIE TOMA DALEYHO
Když jsem tam stál, nebyl jsem na to připravený.
Taky jsem měl tik, který jsem nemohl zastavit.
A byl jsem z toho hrozně nejistý.
Máte sedm porotců,
kteří dávají body z deseti.
Vyřadíte dvě nevyšší a nejnižší skóre.
A ten zbytek
se sečte podle úrovně obtížnosti.
Zní to složitě, ale... vlastně to je složité.
PEKING 2008
Tom Daley skáče na sedmou pozici.
V té soutěži jsem mohl dosáhnout na stupně vítězů,
ale aspoň se můžu ohlédnout a říct malému Tomovi:
"Neboj, ještě máš v sobě pár olympiád."
Myslím, že skočil trochu opatrně,
ale myslím, že to není úplně špatně,
protože byl 14 na olympijském finále.
Šel jsem na olympiádu s vědomím, že tohle bude moje první.
Asi jsem tam neměl být,
ale to vesmír tak zařídil a nakonec to vyšlo.
Naučil jsem se všechny skoky a dělal jsem, co jsem mohl,
a jel na olympiádu.
Byla to pro mě lekce.
Řekl jsem si, že to můžu využít, všechno nasát
a moc se nestarat o výsledek,
protože všechny ty zkušenosti použiju v Londýně v roce 2012.
Zatímco pro Blakea to bylo...
Byla to jeho poslední šance. Toť vše.
Byla to jediná šance vyhrát olympijskou medaili.
Před soutěží jsme měli v hlavě úplně něco jiného.
Musí to být perfektní,
pokud chtějí aspoň trochu naděje, že se přiblíží k první trojce.
Nejspíš to dnes nebude medaile pro britský tým.
Tom jen potřebuje trochu víc doladit,
získat víc zkušeností ve velkých soutěžích.
Skutečně zažehli představivost dětí v Británii.
Všichni znají Toma a znají skoky do vody
a myslím, že v roce 2012 mají šanci.
Jdou od síly k síle.
NADĚJE O MEDAILI KONČÍ
Vzpomínám si,
že další den se něco stalo na tiskové konferenci,
kdy Blake něco řekl a dal to za vinu mně.
A byla tam taková situace,
že řekl, že neskáču moc dobře.
Mám mnohem víc zkušeností než Tom. Vím, co dělám.
Takže já jsem byl v pohodě.
Zvládl bych to lépe,
ale můžu být na svůj výkon hrdý.
Tom se bohužel nesnažil ze všech sil.
A snažit se ho nakoupnout pro mě byla těžká práce.
Já si pamatuju jen to, že telefonoval se svojí mámou.
Omlouval se, že přijela.
Řekl jsem mu, ať to položí. Ještě není konec.
Myslím, že to špatně pochopil,
protože když 13letý kluk řekne 26letýmu,
že by neměl něco dělat, nedopadlo to moc dobře.
Nedošlo mi, že je to tak velký problém,
dokud jsem o tom druhý den nečetl v novinách.
DALEYHO PARTNER ALDRIDGE VINÍ MLADÍKA Z NEÚSPĚCHU
Média se toho chytla a zveřejnila o tom titulek.
Dnes jsme vložili do každého skoku 100procentní úsilí.
Po třetím skoku se to moc nepovedlo.
Asi jsem se moc snažil
a šel jsem do toho naplno.
Ale nebyl to můj den.
Je skvělé být zpátky,
ale chybí mi Peking.
Ale bude dobré vrátit se domů, tvrdě pracovat
a snažit se v Londýně dosáhnout nejlepších výsledků.
Být sportovec, být na očích veřejnosti,
a chodit do školy musí být psychicky náročné.
Po návratu z olympiády v Pekingu
se všechno tak nějak změnilo, když jsem se vrátil do školy.
Po návratu z Olympiády si na mě ukazovali.
A pak to bylo horší a horší.
Myslel jsem, že to dosáhne vrcholu a pak zmizí.
Ale pak to dosáhlo vrcholu a zůstalo to tak.
A když se vám osm měsíců někdo posmívá...
Pamatuju si, že ve škole to bylo hrozné.
S kamarády jsme dostali klíč,
abychom se mohli zamknout v jedné třídě
a přes přestávku se vyhnout všem těm lidem.
Děláte něco, co milujete,
ale pak vás za to ve škole zničí.
Moc nechápu, co se to děje.
Ovlivnilo to můj život doma, život ve škole
i moje skoky do vody.
Měl jsem pocit, že můj život se hroutí kvůli léta,
na které jsem se tolik těšil.
Splnil jsem si sen, že pojedu na olympijské hry.
A když jsem byl zpátky ve škole, cítil jsem se jako mimozemšťan.
Na hřišti má spousta lidí řeči,
házejí věcmi.
Myslím, že si nikdo neuvědomuje, jak mě to ovlivnilo,
protože jsem o tom nemluvil.
Skoro jsem se styděl, že na mě byli ve škole zlí.
Rodičům jsem to neřekl, dokud to nebylo vážně zlé,
dokud mě neslyšeli brečet
a nevšimli si, že nemluvím
a nechci nic dělat.
Moc nechápu, proč to dělali.
Měli být hrdí na to, čeho dosáhl
a že s ním chodí do školy.
Jednou mě při obědě svalili na zem.
Řekl jsem rodičům, že už dál nemůžu.
Nemůžu chodit do školy.
Už nikdy nechci chodit do školy.
A chci se učit doma.
Škola nebyla moc nápomocná.
Dětem nikdo nic neřekl, učitelé nezasahovali.
Nakonec táta
dostal e-mail nebo dopis
od někoho z Plymouth College
a ti mi nabídli stipendium.
Můj první den na Plymouth College je skvělý.
Je hezké poznat nové lidi, všichni mě podporují
a je to úplně jiná atmosféra.
Je mi moc líto toho kluka, co vysvětloval, co se děje.
Bylo pro mě těžké vyrovnat se s tou šikanou
a pak to muset vysvětlovat v novinách.
A vysvětlovat to všem lidem. A bylo těžké, že všichni věděli,
čím si procházím.
Mají tu spoustu různých elitních sportovců
a je skvělé chodit do školy s dalšími sportovci,
kteří ví, čím si procházíte,
a chápou, jak moc musíte trénovat,
jak moc se musíte učit Je skvělé mít někoho,
kdo žije stejně.
V té době jsem měl možná management,
který neměl nejlepší úsudek.
Není divu, že takové věci se objevily,
když jsem končil školu.
Před školou na mě čekaly kamery.
Nebyl jsem na tom se skoky dobře.
A pár měsíců po nástupu ma školu
jsem měl v hlavě něco úplně jiného.
Tehdy jsem se dostal na své první mistrovství světa.
Dámy a pánové, přivítejte finalisty.
Byla to první šance znovu závodit
na světové scéně od olympiády.
Darts Ed reprezentující Velkou Británii.
Tom Daley.
Bylo to v Římě.
Pamatuju si, jak za mnou přiletěl táta a díval se.
Vždycky jsem přesně věděl, kde sedí,
protože s sebou bral obří britskou vlajku
a mával s ní tak,
že to rozzuřilo diváky kolem něj,
protože jim s ní mával do obličeje.
Ale jemu to bylo jedno.
Chtěl, abych věděl, kde přesně je a že tam je.
A bylo mu jedno, jestli jsem skončil poslední.
Bylo mu jedno, kdybych to pokazil. Na výsledku nezáleželo.
Chtěl jen být u toho. Prostě se mu to líbilo.
Byl nadšený, když jsem skákal.
Pamatuju si, že jsem byl čtvrtý,
ale skokan za mnou to trochu zkazil,
takže jsme měl zaručený bronz,
mou první medaili v individuálním šampionátu.
Další skokan, Matthew Mitchum,
který byl loni olympijským šampionem, to taky zkazil.
Tak jsem zase povýšil a měl jsem jasnou stříbrnou.
Není možné, aby to Chubot pokazil.
Byla tam chvíle, která mi připadala jako věčnost.
Pamatuju si, jak všichni šíleli. Říkám si: "co se to děje?"
Co se stalo? A pak jsem viděl skóre.
A byl jsem první.
A v 15 letech jsem se stal mistrem světa.
Můj bože, Tom Daley je mistrem světa.
Gratuluji, Tome Daley. Úžasné.
To mi dalo naději a zápal, že to zase zvládnu.
A viděl mě u toho táta.
Táta viděl, jak jsem stál na stupních vítězů.
Někdy na svůj mladší život vzpomínám.
A fakt jsem byl na olympiádě v Pekingu 2008?
PEKING 2008
Vyhrál jsem ve 13 evropské mistrovství, v 15 světový šampionát?
Protože...
táta už mě neviděl vyhrát ten zbytek.
A neviděl mě stát se člověkem, jakým jsem teď.
Táta mě bral na všechny tréninky.
Bral mě na všechny turnaje.
Byl tu pro mě v dobrých i špatných dnech.
Byl tu pro mě ve všem.
Byl to ten člověk, se kterým jsem mohl mluvit o čemkoli
a cítil jsem, že vždy někdo stojí při mně.
Když se mi nedaří, jsem hrozně frustrovaný
a zlobím se na sebe.
Řeším to tak, že sedím v autě, mluvím s tátou
a on mě utěší.
Vždycky je tu pro mě a kdybych neměl jeho podporu,
teď bych tady nebyl,
protože bez jeho podpory bych nechtěl pokračovat.
V roce 2006 jsem byl na soutěži v Německu.
Se skoky jsem měl těžké období.
Rostl jsem. Měl jsem mentální blok.
Bál jsem se skočit z výšky 10 metrů
do té míry, že jsme se trochu zhroutil
uprostřed soutěže.
Musel jsem sejít dolů.
Musel jsme odstoupit z té soutěže
Šel jsem za rozhodčím a řekl:
"Promiňte, ale nemůžu v soutěži pokračovat.
Musím odstoupit." A byl jsem tak zdrcený.
Takže jsem šel za tátou.
Až po příjezdu domů jsem zjistil,
že si odložil operaci o dva týdny,
aby mohl přijít na soutěž, kde budu skákat,
protože věděl, jak moc to pro mě znamená.
Jednoho dne nebyl doma, když jsem přišel ze školy.
Máma řekla, že je to v pořádku, ale že musíme do nemocnice.
Říkám si, co dělá v nemocnici?
Co se děje?
Vzpomínám si, jak jsem vešel do nemocnice
a viděl ho na lůžku s obvazy omotanými kolem hlavy.
Tehdy jsem zjistil, že mu odstranili nádor na mozku
velikosti grepu.
Během dvou týdnů mi ho v nemocnici odstranili.
80 procent odstranili.
Museli tam nechat 20 procent,
protože byl propletený s cévami a nervy.
A bylo příliš riskantní odstranit víc.
V té době mi neřekli, že je to nevyléčitelné.
Takže jsem si vždy myslel a byl jsem optimistický,
že se uzdraví.
Považujete své rodiče za nezranitelné.
Berete své rodiče jako lidi,
kteří tu pro vás budou vždycky.
Nebo aspoň než dospějete.
Nádor mi začal dorůstat, i když zatím jen trochu.
Musím se připravit na další vyšetření.
Tentokrát je neodstranili.
Vysvětlili mi, že je to jako mít nafouknutý balónek.
ze kterého se musí vyříznout díra, aniž by praskl.
V roce 2011 jsem byl na výcvikovém táboře v Mexiku.
Zavolali si mě do místnosti,
kde měli mámu na telefonu a já jen: "Co se děje?"
A máma na to: "Ahoj, Tome, jen jsem s tebou chtěla mluvit
a říct ti, že odpoledne pojedeš domů.
Tvému tátovi není dobře.
Momentálně je v obýváku a je v paliativní péči."
Když jsem odjížděl, nebylo mu nejlíp, ale byl v pohodě.
Táta se měl uzdravit. Musel se uzdravit.
Jak jsem mohl pokračovat? Jet na další olympiádu?
Jak mohl každý den dělat to, co dělám, bez něj?
Když Rob spatřil Toma,
zase to v něm zajiskřilo a on prostě obživl.
Když jsem netrénoval nebo nebyl ve škole,
seděl jsem vedle něj a a učil se na zkoušku na řidičák.
To byla jediná věc, kterou jsme pořád mohli dělat spolu.
Když jsem slavil své 17. narozeniny 21. května,
chtěl jít k oknu, ale nemohl moc chodit.
Ale stejně se snažil dostat k oknu.
Měl jsem první lekci řízení, vrátil jsem se
a 27. května
stejný rok zemřel.
Stiskl jsem mu ruku a on ji stiskl zpátky.
A pamatuju si, jak mi ji stiskl naposledy...
A pak už ji nestiskl.
Pořád je to šok, když se to vážně stane,
i když víte, že to přijde.
Nepřišel jsem jen o tátu, protože byl mnohem víc.
Byl to mou největší oporou, byl můj nejlepší kamarád,
mentor.
Celý náš život se zastavil.
OTEC SKOKANA DALEYHO PROHRÁL BITVU S RAKOVINOU.
Někdy si vůbec nevzpomínám, co se stalo.
Myslím, že jsem se ponořil do autopilota, který dělal to,
co jsem si myslel, že mám dělat
a co po mně chtěli ostatní.
Nebo co ode mě očekávali.
Nebo jak ostatní očekávali, že se budu chovat.
Nevím, jak se cítím. Je to zvláštní.
Někteří lidé sedí v koutě a pláčou.
A já cítím se provinile, že jdu dál.
Ale tak by to táta chtěl.
I když byl celý měsíc dole v posteli,
vždycky se mě ptal, proč nejsem na tréninku.
Uzavřel jsem se.
Nevím, co jsem si myslel, ale další den jsem šel na trénink.
Na národní šampionát jsem jel o 10 dní později.
Pokračoval jsem,
protože nic jiného jsem neznal.
Neměl jsem nic a nikoho jiného.
Byla jsem sám.
Musel jsem se tvářit statečně, což jsem vždycky musel,
protože jsem musel předstírat, že všechno bude v pořádku.
A nebylo. Ale nevěděl jsem, jak se s tím vypořádat.
Rozhodl se, že trénovat a chovat se normálně
pro něj bude způsob, jak se soustředit na něco jiného.
Zase jde vidět, jak umí oddělovat různé části života,
kdy se stoprocentně věnuje něčemu,
tak nemůže přemýšlet o jiných věcech.
TOM DALEY TRUCHLÍ NAD OTCEM ROBEM NA POHŘBU V PLYMOUTHU
Lidi stojí na žebřících a chtějí mě vyfotit,
jak brečím, když tátu vynášejí v rakvi.
Jo, řekli jsme jim, ať nejezdí.
Když se na to teď dívám zpětně, připadá mi to vážně kruté.
Je to velmi osamělý zážitek.
Určitě.
S vědomím toho, co vím teď,
bych se tomu tisku na sto procent ani nepřiblížil.
Potřebujete čas truchlit
a zpracovat to, co se stalo.
Musel jsem se tvářit statečně kvůli někomu,
kdo si může procházet tím stejným,
ale správné by bylo přiznat, že s tím bojuju.
Měl jsem pocit, že s mámou o tom mluvit nemůžu.
Myslel jsem, že s bratry nemůžu mluvit o svých problémech,
nechtěl jsem je rozrušit.
Tak jsem si to nechával pro sebe.
Neměl jsem ke komu jít,
abych mohl vypustit všechno, na co jsem myslel.
Jediní, s kým o tom můžu mluvit, jste vy, kteří se dívají.
Na konci roku 2011 mi vedoucí
britských skoků do vody řekl,
že budu muset zhubnout
a že mám nadváhu a že musím vypadat hubeněji
a štíhleji jako v roce 2008.
Bylo to poprvé, kdy jsem měl pocit, že mě někdo sleduje a hodnotí.
Ne za to, jak jsem si vedl v bazénu, ale za to, jak vypadám.
Podnikl jsem drastická opatření,
abych se ujistil, že mi jídlo nezůstává v žaludku.
Rozumný člověk by věděl, že nejsem tlustý,
ale před olympijskými hrami jsem myslel jen na to.
Měl jsem deník, do kterého jsem psal
datum a vedle něj svou váhu.
Nechali mě v tom samotného
a musel jsem to řešit sám,
protože i když jsem se scházel se sportovním psychologem,
nevěděl jsem, co říct.
Protože když jsem to řekl nahlas, připadalo m to hloupé.
Ale pro mě to byla největší věc, na kterou jsem myslel každý den.
Pokaždé, když jsem se rozhodoval, co sním,
jestli to budu jíst, a měl jsem takový hlad,
že jsem se nakonec hrozně přejedl
a cítil jsme se tak provinile, že jsem s tím musel něco udělat.
Bylo to víc než porucha příjmu potravy.
Odráželo to, kolik stresu a úzkosti
v té době prožíval,
když se v roce 2012 dostal do Londýna.
Pořád se stydím o tom mluvit,
protože jakmile to máte za sebou,
zdá se tak snadné zastavit se a požádat o pomoc.
Ale když v tom jste, máte pocit, že se nedá nic dělat.
On byl Londýn 2012. Byl jeho tváří.
NEJVĚTŠÍ NADĚJE NA SVĚTĚ
Vidět jeho tvář na obřích billboardech
bylo naprosto šílené.
V mojí hlavě kluci neměli poruchy příjmu potravy.
Neměli žádné problémy s duševním zdravím.
Chlapi mají být tvrďáci, co všechno zvládnou
a prostě jdou dál.
Já takový nebyl. Nevěděl jsem, s kým si promluvit.
Hlavní myšlenka je,
že jsem se ve všem cítil hrozně sám.
LONDÝN
Skoro jsem se tím mučil,
protože jsem moc chtěl uspět.
Být světovým šampionem, evropským šampionem, britským šampionem,
s mnoha očekáváními, že získá olympijskou medaili.
Ale dostali jsme se až sem. Zvládli jsme to.
Vzpomínám na tuhle chvíli a bylo to tak neskutečné.
Ani nebyl vidět vrchní díl tribun,
když tam bylo tolik lidí a všechny ty britské vlajky.
Ne, není to dobré. Nic moc. Má obrovskou domácí podporu.
Jeho start... začíná být frustrovaný.
Nevím, co říká.
Možná ho rozptýlily světla, ale na začátku to ztratil.
Tady mu dochází prostor.
Pro Daleyho to byl špatný start, spíš jako předběžný start.
Při skocích do vody musíte
všechno dobře vidět.
Musíte vidět přesně, kde jste,
když se otáčíte a převracíte.
Když jsem skočil,
bylo tam hodně fotografů s bleskem,
protože na domácí olympiádě lidi fotí.
Nevěděli, že se to nemá dělat.
Bylo to poprvé, co jsem požádal o náhradní skok.
Říkal, že nic neviděl, že byl oslepený.
Ani nevěděl, jak skončil ve vodě správnou stranou.
Mohlo ho to zabít, kdyby nedopadl dobře.
Takové ztrátě orientace se říká twisties.
S vrutem jsem už měl potíže,
a když se to stalo při závodu, úplně mě to rozhodilo.
Tak jsem vyskočil, zatleskal rukama a křičel,
a oni zastavili soutěž.
Sportovec musí požádat o náhradní skok.
Tak jsem šel k rozhodčímu a vysvětlil mu, co se stalo.
Šli zkontrolovat záznam,
nebo si myslím, že už ho prošli,
protože věděli, co přijde.
Když mi řekli, ať to udělám znovu, bylo to děsivé.
Říkám si: "Bože, myslím,
že na olympiádě ještě nikdo neskákal znova."
Normálně byste všechno rozebrali
od začátku a začali znovu velmi pomalu
a vymýšleli, jak získat zpátky sebevědomí,
až půjdete na skokanský prkno.
Ale já šel zpátky k prknu a musel to udělat znovu
před 18 000 lidmi a milióny lidí doma.
Ale bál jsem se do toho jít znovu.
Stál jsem na skokanském prkně a přemýšlel,
jak si vyčistit hlavu, abych to mohl zkusit znovu.
Když skáčete znovu
a bude to horší než předtím,
počítá se stejně ten druhý skok.
Povedlo se mu to lépe.
Bylo to lepší než ten původní, takže se nám to líbilo.
DRUHÉ KOLO
TŘETÍ KOLO
ČTVRTÉ KOLO
PÁTÉ KOLO
Pro tohle jsi pracoval celé desetiletí.
Takhle sis to představoval,
když jsi říkal, že budeš reprezentovat Británii na olympiádě.
Hodně štěstí, Tome Daley. Celá země ti fandí.
Jo, to je dobrý.
Víc už pro to nemůže udělat,
muselo to být dokonalé, a až na malé šplouchnutí
to dokonalé bylo.
Ty čtyři roky byly pro naši rodinu neuvěřitelně těžké.
Všechno, čím jsem si procházel od roku 2008 do roku 2012.
Musel jsem vyrůst a změnit se.
Měl jsem pocit, že jsem hodně dospěl,
i když mi bylo čerstvě 18.
Bylo to poprvé, co jsem pocítil nějaké štěstí a blízkost
od tátovy smrti.
V tu chvíli jsem si říkal,
že jsme si oba přáli olympijskou medaili.
Ale pak se to stalo a bylo to pryč.
Londýn 2012 skončil. Co bylo dál?
Udělám to znovu?
Budou to další čtyři roky,
než se dostanu na další olympijské hry?
Nebyl na tom dobře, nevěděl, co si počít,
nevěděl, kde chce být.
Byl jsem v euforii z medaile,
ale najednou jsem byl sám.
V týmu nebyli žádní jiní medailisté,
takže když jsem s nimi mluvil o svých pocitech,
říkali si: "však si vyhrál olympijskou medaili,
proč bys měl být smutný?"
Ale jako Tom Daley, jako značka, jsem byl stále populárnější.
Když táta umřel, živil jsem rodinu,
mámu, bráchy.
Snažil jsem se jim dát, co jsem mohl.
Za každý sponzoring nebo smlouvu, co jsem dostal,
když jsem překročil daný limit,
britské svazy mi z každé libry si něco vzaly zpět.
Neustále mě kritizovali, že netrénuju dost,
že se moc vzdaluju od sportu,
i když jsem nevynechal jediný trénink.
Byl jsem naprosto oddaný tomu, jak dosáhnout svého snu.
A ano, mimo sport jsem dělal spoustu věcí,
ale zároveň jsem se tak vyrovnával se vším tím svinstvem,
kterým jsem procházel. Nemyslel jsem a měl jsem tolik práce,
že jsem neměl čas se litovat.
Chtěl jsem pokračovat a pokračovat a pokračovat.
Svaz nebyl nadšený.
Říkali, že mu to narušuje práci.
Jak potěšit všechny?
Musím se starat o svou rodinu, ale vy mě nechcete podporovat,
protože tak to funguje
s financováním v britském sportu.
Trochu jsem ztratila hlavu a odpověděla na článek,
který říkal, že se nesoustředí na trénink.
Takže máma nakonec napsala otevřený dopis řediteli Britského plavání,
aby mu řekla, ať nechá jejího syna být.
Jde o to,
že se snaží být co nejlepším skokanem
a zároveň se snaží v osmnácti uživit rodinu.
Po sezóně v roce 2013
jsme byli po mistrovství světa v Barceloně.
Zašel jsem za trenérem a řekl mu,
že s ním musím mluvit, protože mu chci něco říct.
Myslel, že mu řeknu, že se skoky končím,
že už dál nemůžu,
protože věděl, jak byl ten rok pro mě těžký.
Nakonec jsem mu řekl, že se chci odstěhovat do Londýna.
Potřeboval jsem něco jiného, něco nového.
Potřeboval jsem nový pohled na to, co to znamená být sportovcem.
Řekl jsem, že bych chtěl, ať jede se mnou,
protože je můj trenér od prvního dne.
Myslím, že to, co jsem mohl nabídnout já a Plymouth,
se tehdy nevyrovnalo tomu, co nabízel Londýn
a všechno tam.
Rozhodl se zůstat v Plymouthu a provozovat Plymouthské skoky
a já se přestěhoval do Londýna.
Problém byl, že tam nebyl klub.
Pořád se to předělávalo z olympiády,
aby se oddělalo všechno extra sezení
a vytvořilo se z toho volnočasové centrum.
A zavolal mi Alexei, náš ředitel sportovních výkonů,
a říkal, že by se mnou někdo rád mluvil.
Předává někomu telefon a slyším něčí hlas
a to byla Jane.
Věděli jsme, že Tom je příští vycházející hvězda.
Já už se s hvězdami setkala,
takže Tom Daley pro mě tehdy moc neznamenal.
Alexei mi zavolal.
Říkal, že Tom je ve Spojených státech a že se mnou bude trénovat.
Řekla jsem: "Dobře, dej mi vědět, kdy přijde."
Myslela jsem, že to bude za pár týdnů.
A on řekl, že přijede zítra.
Řekl: "Jane, chci vyhrát zlatou olympijskou medaili.
Nechtěla byste se přestěhovat do Londýna?"
Já na to, že ne.
Vycházeli jsme spolu dobře.
Říkali jsme si, že to bude začátek něčeho nového.
Nevěděla jsem, co s tím uděláme,
dokud neřekl, že se chce vrátit.
U druhé návštěvy šlo víc o něj jako o člověka a o to,
co se v té době dělo v jeho životě.
S Lancem jsem se seznámil v březnu po olympijských hrách.
Byl jsem v L.A. a něco natáčel.
Vzal můj telefon, zadal tam svoje číslo,
a když mi ho podal a já se podíval,
na konci čísla byl mrkající smajlík.
Žádný heterosexuál nikdy nedal na konec čísla mrkající smajlík,
když dával své číslo jinému muži.
Začali jsme mluvit o tom,
že nedávno přišel o tátu.
Já nedávno přišel o svého staršího bratra,
který byl jako můj táta, protože tátu jsem nikdy neměl.
Nedávno jsem získal Oscara. On vyhrál první olympijskou medaili.
Mohli jsme spolu sdílet
depku a devastaci po dosažení úspěchu.
To, že když vyhrajete něco, o čem jste vždy snili,
něco ve vás se rozpadne
a je třeba to zase složit.
A na světě není skoro nikdo, kdo tomu porozumí,
protože si lidé říkají: "Bože, měl bys být tak vděčný."
Se skoky jsem byl na dně.
Myslel jsem, že nedokážu pokračovat.
Neviděl jsem smysl v tom pokračovat.
Lance mě inspiroval, abych pokračoval.
Inspiroval mě k tomu být skvělý v tom, co dělám.
Inspiroval mě k tomu, abych byl co nejlepším člověkem.
Bylo to výjimečné, protože to bylo poprvé,
kdy jsem si uvědomil, že být přitahován muži není jen o sexu.
Mohl jsem se zamilovat do muže.
Letěl jsem do Londýna. Vymluvil jsem se, že dělám na nějakém filmu.
Myslím, že to byla trochu pravda, ale ten výlet nebyl nutný.
Chtěl jsem vidět Toma.
Organizoval jsem večírek a řekl jsem managementu, kdo přijde.
Řekli mi, ať si dávám pozor, ať mě nevyfotí s Lancem,
protože je velký LGBT aktivista.
Nechceš, aby si lidi mysleli, že jsi gay.
A já na to: "Aha. Bylo by to tak zlé? Tak jo."
A najednou jsem se propadal studem.
Ničíte jednu z nejdůležitějších částí identity toho člověka.
Jeho srdce, lásku, budoucí vztahy a rodinu.
To je naprosté selhání.
Neplnil svou roli a měl dostat vyhazov.
Měli jsme krizové porady, jak se s tím vypořádat.
Přijdeš o veškeré sponzorství. Přijdeš o všechny fanoušky.
Jak chceš soutěžit na Blízkém východě,
v Rusku, ve všech těch zemích?
Naplňovali mě strachem, co bych měl a neměl dělat.
Nepříslušelo mi na něj vyvíjet jakýkoliv tlak, aby s tím vyšel ven.
Vzpomínám si na rozhovor, kdy se mě ptali:
"Máte spoustu gay fanoušků. Proč myslíte, že to tak je?
Co myslíte o těch, co tvrdí, že jste gay?"
A já na to: "A co když jsem? Stejně je to jedno."
A pak se objevil tenhle titulek.
NEJSEM GAY, ALE JE MI JEDNO, JESTLI SI MYSLÍTE, ŽE JSEM
Bylo to poprvé, kdy jsem si připadal nepochopený
a špatně vykreslený v médiích.
Je opravdu děsivé, když se cítíte jako otroci kultury a médií,
které v Británii máme, které mohou být dost děsivé.
Věděl jsem, že jsem gay už od tří let.
Celý život jsem musel předstírat, že jsem někdo jiný.
A hrát si na někoho, kým nejsem, bylo vyčerpávající.
Tehdy jsem se rozhodl veřejně přiznat svou orientaci.
Ahoj lidi, asi vás zajímá, proč točím tohle video.
Seděl jsem v pokoji a vymýšlel, jak to řeknu
a kolik toho chci říct.
Je jedna věc, o které se mi nikdy moc nechtělo mluvit.
Jsou to mé vztahy.
Letos na jaře
se můj život úplně změnil,
když jsem někoho poznal...
a je to muž.
I když to není tak dávno, je to dávno,
co se týče vztahu k právům LGBTQ+
a akceptování queer lidí, kteří se účastní sportu,
a obecně veřejně známých queer lidí.
TOM DALEY MĚL VŽDYCKY KURÁŽ,
PŘIZNÁNÍM TO POTVRDIL.
Zveřejnit to video bylo děsivé,
ale odezva byla naprosto pozitivní.
Když se jim podívá do očí a řekne: "To jsem já,
vždycky jsem byl takový a jsem šťastný."
Viděli to v něm. Cítili to v něm.
Cítili, že se v něm něco otvírá.
Pořád jsem Tom.
Pořád chci vyhrát zlatou olympijskou medaili v Riu 2016 za Británii.
Bylo to osvobozující a přišlo mi, že už na sobě nemám masku
a mohl jsem prostě...
prostě žít.
Každý přece chce
být sám sebou.
S Lancem spolu zůstali a všechno se zdálo být logické.
A tehdy mi řekl: "Pokud chci vyhrát zlatou medaili,
chci, abys přišla a pomohla mi ji vyhrát."
A zbytek je historie. Do tří týdnů jsem se sbalila a odjela.
Museli jsme překonat problémy, které jsem měl s vrutem dozadu.
Pokud mě něco nenapadne,
Tom zřejmě nebude moct pokračovat,
protože ani nechtěl chodit na trénink.
Byl tak vyděšený.
Ukázala mi video někoho z Cirque du Soleil,
jak dělá ruskou houpačku s třemi a půl saltem vpřed a jedním vrutem.
A ona: "Viděl jsi to?"
A já: "Ano, ale kam tím míříš?"
A ona: "Myslím, že z toho cirkusu můžeme udělat olympijský skok."
A já na to: "Dobře."
Každá kost v mém těle mi říkala,
že buď to bude takhle, nebo už nebudu ve skocích.
Potom tomu dal Lance přezdívku ohňostroj,
protože jsem malá kulička padající ve vzduchu.
Ale těsně než padnu do vody,
rychle udělám vrut.
Vypadá to jako ohňostroj.
Takže tomu říkáme ohňostroj.
TOM DALEY: "JDU NA OLYMPIÁDU VYHRÁT"
TOM DALEY VĚŘÍ, ŽE VYHRAJE
Nejen, že jsme věděli, že zlato vyhrát může,
čekalo se, že ho opravdu získá.
RIO
Před cestou do Ria jsem se cítil nejlépe připravený
ze všech olympiád, které jsem zažil.
Měli jsme štěstí, že jsme postoupili do synchra,
protože nás dali dohromady docela pozdě.
Ale věděli jsme, že můžeme
získat medaili, protože jsme ji vyhráli v každém závodě v tom roce.
Zázračně jsme vyhráli bronzovou medaili.
Skákal jsem nejlépe fyzicky. Cítil jsem se nejlépe psychicky.
Cítil jsem se v nejlepší kondici.
Byl jsem připravený.
Byl tam nejlepší skokan.
Byl nejlepší skokan na 10 metrech v Riu.
Šel jsem do té individuální
soutěže s tím, že vyhraju zlatou medaili.
V předkole jsem překonal olympijský rekord a vyhrál jsem a teď...
jsem v semifinále.
Ani jsem se nedíval na ostatní.
PRVNÍ KOLO
Ale obávám se, že odsud to nebude lepší.
Cítil jsem problémy v Riu, když Tom dostal ušní infekci.
Nikdy to neřekne.
Prý se sportovci nesmí vymlouvat.
Pokud chcete skákat bezpečně, musíte být na 100%,
protože skákat do vody v rychlosti 55 km/h není legrace.
Jedna holka se praštila do hlavy a omdlela.
Museli jsme se potápět 5 metrů a vytáhnout ji.
Několik lidí i zemřelo.
Když se dostanu na prkno, bojím se o život.
Musel si poklepat na určité části těla, kyčle nebo tváře,
určitý počet.
Vidím, jak to maskuje,
aby to nevypadalo, že má tyhle tiky,
které naprosto osvojil, protože si myslí, že když to neudělá,
dopadne to špatně.
Nesměl jsem stoupat na některé kanály při cestě Londýnem,
protože to přináší smůlu.
A pak by byla moje chyba, kdyby skončil čtvrtý.
Ve chvíli, kdy spadnete do vody, víte, že jste udělali chybu.
Na olympijských hrách nemůžete takhle skákat.
TŘETÍ KOLO
Jane je většinou u bazénu,
ale přišla na souš,
kde jsem pochodoval a díval se na výsledkovou tabuli.
Za tu dobu mi Jane řekla, že mi chtěla dát facku.
Naprosto jsem popíral, že existuje možnost,
že bych se nedostal do finále.
ŠESTÉ KOLO
Sledoval jsem nejhorší den jeho skokanské kariéry
na tom největším pódiu.
Při pádu do vody jsem si říkal, že je konec.
Že je po všem.
A já nevěděl, jak to mám zpracovat.
Bylo to moje skokanské dno.
Asi bych skončil se skoky, kdybych tam vyhrál zlatou medaili.
Tak jsem si to představoval.
Je pravda, co se říká.
Vaše největší úspěchy vznikají díky těm největším neúspěchům.
A i když se zdá kruté použít slovo neúspěch,
protože jsme stále vyhráli bronzovou medaili v synchronizované soutěži.
Ale v našich očích bylo cílem získat zlatou olympijskou medaili.
To, co jste viděli, byl světový rekord v předkole.
Abychom to ale udrželi,
potřebovali jsme další dva světové rekordy
a došel nám benzín.
Došla nám emocionální, mentální i fyzická síla.
Pak jsem uviděl Lance venku a složil jsem se.
Řekl mi: "Tvůj příběh tady nekončí.
Tohle není konec.
Možná tady v Riu nemáš vyhrát zlatou medaili,
protože tvoje budoucí dítě má vidět, jak ji vyhraješ."
Pokračujeme ještě čtyři roky, protože vím, že jsi nejlepší na světě.
A to proto,
že kdybys to zlato vyhrál, tak bys skončil.
A kdybys skončil, děti, které budeme mít,
které jsme už pojmenovali, nikdy neuvidí svého otce skákat.
Neuvidí svého tátu dělat to, co ho pohání.
Takže je to dobrá zpráva,
protože musíme makat, vzít se, mít děti.
A ty se musíš připravit na olympiádu v Tokiu,
kde to pro naše děti vyhraješ.
A ony uvidí,
jak inspirativní je jejich táta.
Našel jsem nadhled a přestal svou hodnotu měřit
podle svého výkonu ve skocích.
Začalo mi docházet, že nejsem jen skokan.
Manžel, otec, přítel, syn.
Věděl jsem, že v životě jde o víc, než o to, jak mi to jde v bazénu.
A to hodně změnilo můj pohled na skoky
před olympiádou v Tokiu.
V nejlepších hollywoodských příbězích na světě,
co se stane, než vyjde slunce?
Je neskutečná tma.
Máte zlomené srdce. Není cesty ven.
Skončili jste. Je konec.
To se stane před třetím dějstvím,
kdy hrdina povstane, uspěje a vyhraje zlato.
Věděl, že to dokáže, a stal se z toho náš cíl.
Jen jsme nevěděli, že to bude trvat pět let.
OLYMPIJSKÉ A PARALYMPIJSKÉ HRY BYLY ODLOŽENY KVŮLI KORONAVIRU
Lockdown byl šílený zážitek.
Naučil jsem se plést. Cvičil jsem doma,
dělal jsem salta do polštářů,
abych si stále udržel
své skokanské dovednosti.
Bylo to tak neskutečné období,
ale dalo mi to perspektivu, že všechno se může kdykoliv změnit.
Musíte se zbavit pocitu, že můžete všechno ovládat.
A musíte se snažit žít přítomným okamžikem
být schopni žít jen tady a teď.
Jakmile chcete mít všechno pod kontrolou,
je toho na vás moc a promarníte tím tolik energie.
Není čas obcházet všechny kanály v Londýně.
Není čas klepat si na hlavu
nebo na šortky pro štěstí
nebo dělat jiné věci pro štěstí, které po mně vždycky chtěl.
Na to není čas.
Bazén, domov. Bazén, domov.
Bazén, soutěž, domov.
Všechno vyžaduje soustředění.
Dobře si uvědomujete svůj čas a jak ho využíváte,
protože chcete trávit čas se svým synem.
To je pro Toma nové.
Myslím, že to spustilo tu
zlatou, stříbrnou a bronzovou horečku.
Věděl jsem, že je to jiný člověk, než jak jsem ho poznal.
TOKIO
Matt strávil spoustu času v Tomově prostředí a kruhu.
Měli jsme neuvěřitelně pevný vztah.
PRVNÍ KOLO
Jsou jako vaše rodina. Děláme to pro sebe.
Odvádím svou nejlepší trenérskou práci
a oni do toho dávají to nejlepší pro sebe i pro mě.
DRUHÉ KOLO
Číňani, kteří jsou neporazitelní.
PÁTÉ KOLO
Mají skvělý den, dokonce úžasný.
ŠESTÉ KOLO
Myslím, že máme stříbro. Na zlatou ani nemyslím.
Tom po skoku přišel.
A já tam jen tak sedím a říkám: "Dobrá práce, kluci.
Skvěle. Vedeme si tak dobře."
A on na mě šeptá: "Jane!
My to vyhrajeme." A já si říkám: "Cože?
O čem to mluvíš?"
A říká mi, ať se podívám na skóre.
Věděli jsme, že jsme udělali vše, co bylo v našich silách,
aby pro Čínu bylo co nejnáročnější nás porazit,
ale pořád nás mohli porazit.
Říkal, že by potřebovali víc než sto bodů.
A já: "Sto bodů na co?
Jsou před námi. Nehlídala jsem to."
A on: "Potřebují sto a něco, aby nás porazili."
A já na to: "Aby nás porazili?"
A on: "Jo."
Teď už šlo jen o to stát stranou a čekat,
což bylo nejdelší čekání, jaké si umíte představit.
Ale věděli jsme, že aspoň na stříbro máme dost.
Ve světě skokanů je stříbrná medaile zlato,
protože Čína vyhrává všechno.
Věděli jsme, že jsme na Čínu vyvinuli maximální tlak,
a to je vše, co se dá dělat.
ŠESTÉ KOLO
Díval jsem se na ten skok a říkal jsem si, že byl dokonalý.
Zvládnou to.
Jediné, co tam nesedí,
je vzdálenost od prkna.
A já tam tak stojím, dívám se na Toma.
Čekám, až mi Tom řekne, co se děje.
A pak začal křičet
a v tu chvíli mi došlo, že vyhrál zlato.
To se prostě nestává.
Jsem spisovatel, vymýšlím šťastné konce,
ale když je píšu, přijde mi to otřepané, protože život není takový.
Právě napsal ten nejúžasnější třetí akt.
Zasloužil si to.
Je to absolutní vrchol.
Není nic víc než olympijská zlatá medaile.
Dalo to smysl mému odjezdu do Londýna.
Dalo to smysl našemu neúspěchu v Riu.
A potvrdilo to, že sny se mohou splnit.
O tomhle jsem snil.
Představoval jsem si, že budu stát na pódiu
a budu moct zpívat hymnu.
Ten pocit stát na olympijském stupni vítězů.
Nic se tomu nevyrovná.
Myslím, že už nikdy nic podobného nezažiju.
Nesměli jsme se přiblížit,
tak jsme si museli sami předat naše zlaté medaile,
což bylo vlastně krásné
a myslím, že by v tom měli pokračovat.
Vždy jsem věděl, že to zvládnu.
Ale jak jsem stárnul,
musel jsem se smířit s tím, že to možná nikdy neudělám.
Ale zvládli jsme to.
V temnotě covidu
bylo na světě pořád místo pro radost.
Je na čase, aby někdo, kdo je tomu tak sportu tak oddaný,
získal zlato, které si zaslouží.
Dokud to celé nevidíte,
neuvědomujete si,
kolik jste do toho zlata nakonec vložili.
A všechny situace, kdy se to úplně nepovedlo.
A všechny momenty, kdy to prostě nestačilo.
Smutek soutěže, kdy se nedostanete do finále.
Ten den to do sebe vše zapadne. Byl to tak výjimečný okamžik.
Ale byly to šílené olympijské hry, které byly daleko od všech.
V tomhle sportu jsem dosáhl všeho, čeho jsem chtěl,
a byl jsem se svou skokanskou kariérou spokojený a šťastný.
Myslel jsem, že končím.
Bylo tolik věcí, které jsem si mohl užívat.
Být zpátky a trávit čas s mou rodinou.
A užívat si všech maličkostí.
V roce 2023 jsme byli v Colorado Springs,
kde se narodil Phoenix.
Byli jsme tam předem,
když jsme byli v olympijském a paralympijském muzeu.
Lidé si rychle začínají všímat Toma.
A než jsme se nadáli, zaměstnanci se shromažďovali
na balkónech kolem části, kde jsme stáli,
a začali mu tleskat.
Je tam video toho, co znamená být olympionik,
co to všechno vyžaduje.
Ta tvrdá práce, krev, pot, slzy, odhodlání.
Po mé pravici je ticho tam, kde seděl Tom.
Ohlédnu se za něj a nejspíš podruhé,
možná potřetí v našem vztahu, on pláče.
Robbie se na mě podívá a ptá se: "Co se děje, tati?"
Stýskalo se mi po skocích.
Přál jsem si vrátit se na olympiádu,
protože to byla největší zábava, jakou jsem kdy zažil.
A on: "Tati, chci tě vidět skákat na olympiádě."
To mi stačilo, abych začal
zvažovat možnost ještě jednou se do bazénu vrátit.
OLYMPIONICI UCLA
Nevím, jestli to bude úplně blbej nápad,
abych se vrátil do bazénu,
nebo to bude příležitost užít si trochu zábavy,
užít si to rekreačně, bez jakéhokoliv tlaku.
Paříž 2024 je můj cíl.
Zbývá asi rok.
Možná budu na prkně, možná nebudu.
Jedna věc je mít jiné poslání.
Mít rodinu, děti,
ale ten soutěživý tvor vás stále zevnitř řídí.
V té době jsme se rozhodli přestěhovat do L.A.
Obvolal jsem pár lidí,
abych mohl začít s výcvikem u Toma Stevense na UCLA.
Cítil jsem se, jako bych byl zase doma.
Ráno se chci zahřát, trénovat, pár salt,
nastartovat tělo, když už jsem starej.
Myslím, že to ještě jednou zvládnu.
Myslím, že bych se mohl vrátit do kondice,
kdy bych mohl soutěžit, aby mě moje děti
poprvé viděly na olympijských hrách.
Stále nás dokáže pozvednout
a přinutit nás vážit si našeho sportu
a toho, co do něj přinesl.
Trénoval jsem úplně jinak.
Místo čtyř let jsem trénoval jeden rok.
Změnil jsem rutinu na trénink jednou denně,
a ne dvakrát denně.
Dělal jsem jen synchronizovanou disciplínu,
takže jsem nemusel řešit individuální skoky,
tím odpadl vrut i stojka.
Soustředil jsem se na ty skoky, které mi šly nejlíp.
Také jsem mohl trénovat na UCLA, což znamenalo, že jsem nebyl doma
v tom napjatém prostředí,
kde se každý snaží být co nejlepší,
což může být dost šílené. Zatímco já jsem mohl trénovat
a být u toho uvolněný a skutečně si to užívat.
BRITSKÝ TÝM
Nebral jsem žádnou vteřinu za samozřejmost,
protože jsem věděl, že to budou opravdu mé poslední hry,
protože v roce 2028 už se vrátit nemůžu.
PAŘÍŽ
Jak jsem stál při prvním skoku na prkně,
měl jsem pocit, že už jsem vyhrál.
Když v publiku vidím svoje děti a manžela,
říkal jsem si, že tohle je ten moment, který jsem chtěl.
PRVNÍ KOLO
ČTVRTÉ KOLO
TÝM DALEY
Začínám se těšit. Myslím, že víme proč.
V šestém kole máme Noaha Williamse a Toma Daleyho.
Předpokládáme, že tohle je Tomův poslední skok.
Dnes nebude zlatý, ale bude na stupni vítězů.
Tom Daley, který si plní svůj olympijský sen soutěžit.
Pět olympijských her od Pekingu a Londýna do Ria
a Tokia a nyní je v Paříži.
Thomas Daley.
A tím končí sbírka Toma Daleyho.
Získal více medailí
z 10metrového skoku než kterýkoli jiný skokan.
Možná dostanete 10 let, než to vaše tělo vzdá.
Tom dostal 20.
Nebyl to jen pocit, že je vidím
po jedné olympijské disciplíně.
Jako by to bylo po celé mé kariéře.
Ukládal jsem všechny ty hodiny, dny, týdny,
měsíce, roky, které jsem věnoval tréninku skoků.
Zamiloval si sport, který byl jak krásný, i tak atletický.
Sport, kde mohl trénovat svůj perfekcionismus.
Sport, který se odehrává za 1,6 vteřiny,
a během té doby musí být spousta věcí správně.
Řekl: "Chci, abys věděla, že tě mám moc rád, a vím,
že jsem nikdy neřekl, jak moc tě mám rád
a jak moc mi na tobě záleží."
Bylo to o tom vzdát se tolika věcí pro Toma Daleyho,
aby žil svůj sen.
Jeho sen, můj sen.
Uznal, že jsem pro něj víc než jen trenér,
což pro mě očividně znamenalo víc než cokoli na světě.
Skokům do vody jsem věnoval celý svůj život.
Celý můj život byl o zdokonalování 1,6 vteřiny.
Strávil jsem čtyři roky tréninkem
něčeho, co uteče za míň než deset vteřin,
a nic bych neměnil.
Bylo to nejlepších 23 let, co si umím představit.
A jsme rád, že jsem poznal úžasné lidi
a cestoval na úžasná místa.
I když, ano, občas to bylo neuvěřitelně těžké
a bylo to náročné a byly momenty,
kdy jsme myslel, že už to dál nevydržím, ale vytrval jsem.
Jestli mě něco těší,
je to to, že to můžu sdílet s Robbiem a Phoenixem.
A že můžu mít tu vzpomínku,
kterou jim můžu ukazovat po zbytek života.
A že to můžu sdílet s nimi.
Jsem rád, že mám kolem sebe takové lidi,
se kterými si můžu kdykoliv promluvit
úplně o čemkoliv.
Ale myslím, že je to i proto, že jsem se otevřel.
Protože jsem dlouho nosil masku.
Prý končíte, je to vaše poslední olympiáda.
Povězte nám o tom. Proč jste se tak rozhodl teď a jak se cítíte?
Jo, těžko se o tom mluví.
Je to divný pocit.
Jako by jedna věc,
která byla v mém životě pořád stejná, zmizela.
PEKING 2008
2008
2012
2016
2020
O mé další cestě rozhodne jen čas,
ale jsem si jistý, že bude plná dobrých
i špatných chvil,
ale teď je trávit čas s Lancem, Robbiem a Phoenixem moje priorita.
Po tátově smrti jsem se tu prázdnotu snažil zaplnit.
Když se na to podívám,
došlo mi, že to nedělám jen pro sebe,
ale že to dělám i pro přátele, rodinu, spoluhráče, zemi.
To mi dalo odhodlání,
které jsem potřeboval pro postup svou kariérou.
Těším se, co přinese budoucnost,
čeho já, mí kluci a Lance v budoucnu dosáhneme.
Překlad: Adela Kosinarova Iyuno