Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Hvor skal du hen i dag? - Hvad?
- Hvor skal du hen i dag, Tom? - Okay.
I dag tager jeg af sted til OL. Jeg er lige stået op.
Jeg spiser morgenmad, og klokken er cirka kvart over otte,
og jeg går herfra kvart i ni.
Jeg spiser morgenmad, går ovenpå, tager min olympiske træningsdragt på,
og pakker de sidste ting i en taske.
- Glæder du dig til det? - Ja.
- Hvor skal du hen i dag? - Hvad?
- Hvor skal du hen i dag, Tom? - Okay.
I dag tager jeg til OL. Jeg er lige stået op.
Jeg spiser min morgenmad. Klokken er cirka kvart over otte.
Jeg tager herfra kvart i ni.
Jeg spiser morgenmad, går ovenpå, tager min olympiske træningsdragt på,
og pakker de sidste ting i en taske.
Jeg tror ikke, jeg har set det før.
Det er sjovt at se mig selv i starten.
Jeg svarer på spørgsmål og fremstår som en anden person.
Jeg har aldrig fået nogen form for medietræning,
udover at jeg har haft at kamera rettet mod mig,
siden jeg ni eller ti år.
Min far havde altid et videokamera med sig.
Du vil gerne have det på video.
Man kan se, at jeg var irriteret over, at han filmede alting.
Men det er et dejligt minde at have. At jeg tager til mit første OL.
Jeg ser på det barn, der ikke aner, hvordan hans liv vil forme sig.
Han er kæphøj, yderst selvsikker, og virkelig cool.
Tom Daley, olympisk vidunderbarn. Han er et 13-årigt talent,
som mestrer de fysiske og mentale krav i udspring.
Tom Daley er født til udspring. Han bruger sin tid på at kigge ned
fra den skræmmende høje timetervippe.
Tom var en meget elskelig baby, som elskede at blive nusset.
Han har haft en god sans for humor, lige fra han var baby.
Han fniser af alt.
Han elskede vandet. Han nød at lære at svømme.
Er du sur og trist så klap i hænderne
er du sur og trist, min ven skal du snart bli' glad igen
Er du sur og trist så klap i hænderne
Da Tom var syv, tog vi til en lokal svømmehal.
Der var undervisning i udspring.
Tom var fascineret og sagde: "Mor, det vil jeg gerne prøve."
Jeg bookede hans første lektion, og han elskede det.
Resten er vel historie.
Jeg fik et opkald fra hans træner,
som sagde: "Du skal se denne dreng. Han er noget særligt."
Jeg kom og så på i 15 minutter.
Jeg sagde til alle der: "Ved I hvad?
Jeg tror ikke, at den dreng bliver udspringer."
Han sprang slet ikke.
Han stod på bagkanten af vippen og græd som pisket,
men han nægtede at gå op på vippen og springe.
Da jeg endelig så ham springe, var det tydeligt, han havde talent.
En glad Tom er en god Tom. En ulykkelig Tom er ikke så god.
Hvis noget gik galt, græd han og blev ked af det og frustreret.
Og han kunne ikke komme ud af det.
Han deltog i konkurrencer som otteårig og vandt.
Alle syntes, det var fantastisk.
Da han var ni år, besluttede de
at sende ham til en konkurrence, en seniorturnering.
Han skulle forstå, at han ikke altid kunne vinde.
Men det gav bagslag, for den konkurrence vandt han faktisk også.
Jeg husker altid, hvad en sportsdirektør sagde til mig.
Tom var det største naturtalent, han havde set i 20 år.
Drengemester i 2005, som repræsenterer Plymouth Diving,
Thomas Daley.
I 2005 satte jeg mig ned med ledelsen hos British Diving
og fortalte dem, at drengen måske kunne komme med til OL i 2008.
Jeg følte mig næsten uovervindelig i denne periode,
og jeg tror, det skyldes min far.
Han har sprunget i fem-seks år nu. Han har svømmet, siden han var fire.
Under en åben træning så han nogen springe ud fra vipperne.
Han ville prøve, fordi det så spændende ud.
Rob hentede ham og kørte ham til svømmehallen.
Han så på, mens Tom trænede. Han elskede at se på.
Han tog med ham til konkurrencer. Rob var altid ved hans side.
Jeg var rædselsslagen for at forlade mit hjem.
Jeg var så bange og bekymret for alting.
Jeg græd mig selv i søvn de fleste nætter,
når jeg på træningslejre og til konkurrencer.
Jeg var engang til konkurrence i Australien.
Jeg var ti år gammel på den anden side af Jorden,
havde jetlag og var søvnløs, og delte værelse med andre. Jeg græd.
Det var som nat og dag.
Han havde det godt om dagen. Han hoppede rundt og følte sig glad.
Om aftenen, da vi skulle sove, vendte det fuldstændig.
Så gik han i panik og græd som pisket.
Han ringede til mig klokken to om eftermiddagen her.
Han græd og bad mig om at hente ham. Han kunne ikke sove.
Jeg blev næsten valgt fra holdene, men jeg gav ikke op.
Jeg gik glip af konkurrencer, fordi folk mente, jeg var en byrde.
Han sagde: "Jeg vil hellere dø end være på træningslejren.
Hvis du efterlader mig alene, hopper jeg ud af vinduet."
Det var en så traumatisk periode, at jeg fortrænger den,
for jeg husker konkurrencerne med glæde,
vennerne og stederne, men jeg gik ind på en assistents værelse
og bankede på holdlederens dør om natten. Jeg var en pestilens.
Hvis vi har brug for fem assistenter til ham, så gør vi det.
Det vil være det værd for ham at udvikle sig og blive mere moden.
Jeg ved stadig ikke hvorfor,
men jeg følte mig bare så tryg, når jeg var hjemme.
Der var ikke noget andet sted, hvor jeg følte mig så tryg.
Noget, der slog mig ved Tom, var,
hvordan han holdt ting i livet adskilt.
Hans familieliv, skolen, hans venner, hans udspring,
hans medieliv. Alt var adskilt. Han hadede, når det blev blandet sammen.
Medierne måtte ikke være der uden for aftalte tider.
Han havde stor succes inden for hvert af disse områder.
Han gav virkelig alt, hvad han kunne.
Han begyndte at blive ret kendt inden for udspring.
Han var i avisen og i nyhederne, og folk genkendte ham.
Jeg startede til udspring, da jeg var otte år, og jeg indså,
at jeg havde potentiale til at komme til OL,
da jeg vandt U18-mesterskabet som tiårig.
Selvglade lille møgunge!
- Hvordan håndterer du berømmelsen? - Jeg har nydt det indtil videre.
Telefonen ringer konstant. Alt går godt.
På det tidspunkt anede jeg ikke, hvad det ville betyde for mit liv.
Han ville så gerne have, at nogen bad om hans autograf.
Byd velkommen til Tom Daley.
Jeg var så ung og stod pludselig i rampelyset.
Jeg følte, at intet kunne gå galt.
Før OL deltog han i de europæiske mesterskaber.
Han var 13 år. Han vandt faktisk, hvilket var ret fantastisk.
Alle sagde, at han var for ung til at tage til Beijing.
Han ville kun være 14.
Vi var nødt til at holde mange møder.
De besluttede, at han måtte tage til OL i Beijing.
Jeg følte, at jeg kunne opnå alt. Alt, hvad jeg ønskede.
At vinde nationale eller europæiske mesterskaber, kvalificere mig til OL,
eller lære nye spring. Det er måske den eneste gang,
jeg virkelig har følt mig lykkelig over alt i mit liv.
Efter at have kvalificeret sig til OL, var opmærksomheden intens.
Det er en god oplevelse, men ret hektisk.
Når jeg går rundt, peger mange piger.
De taler ekstra højt: "Gud, det er Tom Daley."
Det får mig til at grine. Jeg gik ind på Starbucks og fik en gratis kaffe.
Det har sine fordele at blive genkendt.
Føler du dig stresset over at skulle deltage i OL i Beijing nu,
med al den opmærksomhed?
Opmærksomheden har været fed. Jeg har elsket al mediedækningen.
Jeg elsker dagture i London. Jeg nyder det.
Jeg var til BAFTA med min far. Vi tog på ture med overnatning.
Vi havde det altid sjovt. Jeg ser tilbage på denne periode
ikke kun som starten på resten af mit liv,
men også på de oplevelser, jeg havde med min far.
Når jeg ser tilbage, tænker jeg: "Hold op, hvor var han stolt."
Han var virkelig stolt af mig. Det er virkelig noget særligt.
Hvordan behandler dine venner dig?
De støtter mig og giver opmuntrende ord.
De stiller spørgsmål og støtter mig indtil videre.
De behandler mig normalt, når jeg er i skole.
"Indtil videre" er nøgleordet.
Læg dine ting i taskerne og så...
Okay.
Dengang boede jeg hos mine forældre
med mine to yngre brødre, William og Ben.
71.
- 16 kg. - Det er fint.
Det er sjovt at se, at jeg er på vej til OL
og skal konkurrere mod voksne, men min mor pakker stadig min taske.
Det opsummerer min oplevelse med at tage til OL som 14-årig.
Skynd dig nu. Din madpakke ligger i rygsækken, okay?
Jeg tænkte: "Hvad har jeg rodet mig ud i?"
"Det er en helt speciel skolesommerferie."
Vi satte mål for ham. Et af dem var at være tilfreds med sin præstation.
Han skulle lære så meget som muligt, og han skulle more sig.
Blakey, min dreng.
Nej. Jeg sov elendigt i nat.
Jeg er så træt.
I Beijing delte jeg værelse med Blake, som var dobbelt så gammel.
Så vi havde ikke meget til fælles. Vi var meget forskellige.
Vi havde ingen fælles interesser. Det var virkelig en...
Vi tog til udspringsbassinet og startede derfra.
Vi vil gøre vores bedste.
Vi havde succesfulde konkurrencer, men vi fejlede også indimellem.
Tom, hvor er vi henne?
Vi er i udspringsbassinet i Xi'an, hvor vi træner.
Det er vores anden træning. Vi går ind og varmer op.
Og så er vi i poolen indtil kl. 16.
Leon Taylor havde været min mentor, siden jeg var ti.
Han var en stor inspiration, da jeg så ham vinde OL-sølv i 2004.
Vi talte i telefon og mødtes til konkurrencer.
Han kom ind i den olympiske by
for at støtte mig og hjælpe mig med at håndtere stress.
Han vidste, hvordan det var til OL, hvordan man håndterer stort pres,
hvordan det føltes foran publikum.
Det ville have været mit fjerde OL.
Jeg konkurrerede stadig, men jeg var skadet.
Jeg trak mig tilbage før Beijing, fordi lægerne dømte mig færdig.
Så jeg blev kommentator i stedet,
og jeg var til rådighed for ham i Beijing.
Pas på. Du skal ikke hamre til den.
Lyt til din partner. Vær blid.
Og så hamrer han til den.
Jeg taler med ham om at have hjemve eller være nervøs.
Hvad med byrden? Den har ændret sig, ikke?
Ja, men det har været godt, for jeg har kunnet slappe af
og forberede mig til konkurrencen. Det har været godt.
Vil du smile på vippen?
- Ja, selvfølgelig. - Fedt. Vi ses der.
Det er sjovt at tænke tilbage på,
at jeg bare var et barn, der gjorde det, jeg gjorde.
Jeg tog ikke noget for alvorligt.
Jeg husker det som den bedste tid i mit liv.
Den bedste tid i mit liv.
Udspring er en stor sport i Kina, og når man går rundt,
genkender folk en, også i OL-byen. Også det kinesiske personale.
I de nationale mesterskaber
var der måske 15 forældre blandt publikum.
At optræde foran 18.000 mennesker var en stor omvæltning.
Jeg var ikke forberedt på, hvordan det ville føles, før jeg stod der.
Og da jeg stod der, var jeg ikke klar til det.
Jeg havde en nervøs trækning, som jeg ikke kunne stoppe.
Jeg var selvbevidst om det.
Der er syv dommere.
Alle giver fra et til ti. Man fjerner de to højeste og to laveste.
Det, der er tilbage, summeres efter sværhedsgrad.
Det lyder indviklet, og det er det faktisk også.
Tom Daley er tilbage på syvendepladsen.
Jeg havde en chance for at komme på podiet der.
Men jeg kan se tilbage og sige til lille Tom:
"Der kommer flere OL, bare rolig."
Han tog måske et forsigtigt spring, men det er forståeligt.
Han var kun 14 år i en OL-finale.
Jeg tog til OL vel vidende, at det ville være mit første.
Jeg burde ikke have været der, men alt gik op i en højere enhed.
Jeg lærte springene, præsterede og kom med til OL.
Det var lærerigt. Jeg kunne bruge det og suge alt til mig.
Jeg skulle ikke frygte resultatet,
for jeg ville kunne trække på erfaringen til OL i London i 2012.
For Blake var det snarere en sidste chance.
Det var hans sidste chance for at vinde en OL-medalje.
Så vi var to meget forskellige steder i den konkurrence.
Det her spring skal sidde lige i skabet,
hvis de skal i nærheden af top-3.
Det rækker nok ikke til en medalje i dag for det britiske hold.
Tom har bare brug for lidt mere finjustering
og lidt mere erfaring i de store konkurrencer .
De har virkelig sat gang i børns fantasi i Storbritannien.
Alle kender Tom, alle kender til udspring,
og jeg tror virkelig, at han har en chance i 2012.
De bliver bedre og bedre.
Jeg kan huske dagen efter. Der skete noget
til pressekonferencen eller i mixzonen,
hvor Blake sagde noget og gav mig skylden.
Der opstod en situation. Han sagde, at jeg ikke sprang godt.
Jeg har mere erfaring end Tom.
Jeg var okay. Jeg sprang ikke efter bedste evne,
men jeg gjorde det udmærket. Det kan man ikke sige om Tom.
Det var hårdt arbejde for mig at gøre ham klar.
Han ringede til sin mor og undskyldte, for hun var rejst dertil.
Jeg sagde: "Læg på. Det er ikke slut." Jeg tror, han misforstod det.
At en 13-årig sagde, hvad en 26-årig skulle gøre, blev taget ilde op.
Jeg vidste ikke, at det var så en stor sag,
før jeg læste om det i aviserne dagen efter.
Medierne fik nys om det og gjorde det til en overskrift.
I dag gav vi 100% i hvert eneste spring.
Efter det tredje spring gik det galt.
Jeg må have anstrengt mig for meget
og prøvet alt, så godt jeg kunne.
Men det var bare ikke min dag i dag.
Det er dejligt at være tilbage, men jeg savner faktisk Beijing.
Det bliver godt at komme hjem og knokle for de resultater i London.
At være en offentlig atlet
og samtidig gå i skole må være mentalt krævende.
På vej tilbage fra Beijing
ændrede alt sig, da jeg vendte tilbage til skolen.
Efter OL blev jeg kaldt nogle mærkelige ting,
og det blev kun værre og værre.
Jeg troede, det ville toppe og forsvinde.
Men da det nåede toppen, blev det bare ved.
Efter otte måneder, hvor folk kaldte mig øgenavne...
Jeg husker tiden i skolen som forfærdelig.
Mine venner og jeg fik en nøgle, så vi kunne låse os inde i en klasse
for at slippe for folk i frokostpausen.
Man gør noget, man elsker, og så håner de dig i skolen.
Jeg forstår ikke helt, hvad der sker.
Det påvirkede mit hjemmeliv, mit skoleliv og mit udspring.
Jeg følte, at verden var ved at gå under efter den fedeste sommer.
Jeg havde opnået en drøm om at komme med til OL,
men da jeg vendte hjem til skolen, følte jeg mig som en fremmed.
Han fik mange kommentarer på legepladsen, og nogle kastede ting.
Folk forstår nok ikke, hvor meget det påvirkede mig,
fordi jeg ikke talte om det.
Jeg var næsten flov over, at folk var lede ved mig i skolen.
Jeg sagde det ikke til mine forældre, før det blev slemt,
og de hørte mig græde, og jeg trak mig fra alt.
Hvorfor gjorde de det?
De burde have været stolte af ham og over at gå i skole med ham.
Engang blev jeg tacklet i frokostpausen.
Jeg sagde til mine forældre, at jeg ikke ville længere.
"Jeg kan ikke gå i skole. Jeg vil aldrig gå i skole igen."
"Jeg vil have hjemmeundervisning."
Skolen var ikke særlig støttende.
Børnene gjorde, hvad de ville. Lærerne greb ikke ind.
Til sidst modtog min far en e-mail eller et brev
fra en person tilknyttet Plymouth College,
som kunne tilbyde mig et stipendium.
Min første dag i Plymouth var fantastisk.
Det er rart med mennesker, som støtter mig. Her er helt anderledes.
Jeg har ondt af det barn, der skulle forklare det hele.
Jeg har så svært ved at håndtere mobning.
Og så at skulle forklare det i nyhederne og til folk.
At lade alle vide, hvad du oplever, er hårdt.
De har mange forskellige eliteatleter.
Det er fedt at gå i skole med andre atleter,
der forstår, hvad man oplever, og hvor meget man skal træne.
Og lave skolearbejde. Det er godt at dele det.
På det tidspunkt havde jeg ansatte uden den nødvendige dømmekraft.
Det er ikke overraskende, at det her ventede mig, når jeg forlod skolen.
Kameraer ventede på mig uden for skolen.
Jeg sprang dårligt. Et par måneder efter, at jeg var startet på skolen,
fik jeg en helt ny indstilling,
og derefter deltog jeg i mit første VM.
Tid til mændenes udspring fra timetervippen.
Mine damer og herrer, byd velkommen til finalisterne.
Det var min første mulighed for at komme på verdensscenen siden OL.
Fra Storbritannien...
- Fra Storbritannien... - Tom Daley.
Det var i Rom. Min far kom for at se mig.
Jeg vidste altid, hvor han stod, fordi han viftede med et stort flag.
Han gjorde tilskuerne omkring sig rasende,
fordi det ramte dem i ansigtet, men han var ligeglad.
Han ville have, at jeg skulle vide, hvor han var.
Han var ligeglad med, hvor godt jeg klarede mig, eller om jeg kom sidst.
Der var ingen bekymring for udfaldet.
Han ville bare være der. Han elskede at se mig springe.
Kom så, Tom!
Fra Storbritannien...
Jeg rykkede op til tredjepladsen, fordi springeren før mig fejlede.
Jeg var sikret bronze, min første individuelle VM-medalje.
Så fejlede Matthew Mitcham, den tidligere olympiske mester.
Så var jeg som minimum garanteret sølv.
Qiu Bo ville aldrig kludre i det.
Der var et øjeblik, der føltes som en evighed.
Jeg husker bare, at alle gik amok.
"Hvad sker der?" Og så ser jeg resultaterne.
Jeg lå nummer ét og blev verdensmester som 15-årig.
Du godeste, Tom Daley er verdensmester.
Tom Daley, tillykke. Storslået.
Det gav mig et håb om, at jeg kunne gøre det igen.
Og min far så mig gøre det.
Min far så mig stå øverst på podiet.
Jeg tænker nogle gange tilbage på mit yngre liv
og spørger mig selv: "Var jeg til OL i Beijing i 2008?"
"Vandt jeg et EM som 13-årig? Og et VM som 15-årig?"
For min far ville ikke se mig vinde resten
og se mig blive den, jeg er i dag.
Min far kørte mig til hver eneste træning og konkurrence.
Han var der for mig i tykt og tyndt.
Han var der for mig i alt.
Han var den, jeg kunne tale med om alt,
og jeg følte, at han altid var på min side.
Når jeg ikke springer godt, bliver jeg så frustreret og vred.
Men så sidder jeg i bilen og taler med min far. Så får jeg det bedre.
Han støtter mig fuldt ud. Hvis jeg ikke havde hans støtte,
ville jeg ikke være her nu, fordi...
Jeg kunne ikke fortsætte uden hans støtte.
Jeg deltog i en konkurrence i Tyskland i 2006.
Jeg kæmpede med mine spring. Jeg voksede og blokerede mentalt.
Jeg var så bange for at springe fra timetervippen, at jeg brød sammen
midt i en konkurrence.
Jeg måtte trække mig fra konkurrencen
og sige til dommeren: "Jeg beklager, men jeg kan ikke."
Jeg var helt knust. Jeg gik hen og satte mig hos min far.
Jeg vidste ikke, før vi kom hjem,
at han havde udskudt sin operation to uger
for at kunne være til den konkurrence og se mig springe.
Han vidste, hvor meget det betød for mig, at han var der.
En dag var han der ikke, da jeg kom hjem fra skole.
Min mor sagde: "Alt er okay, men vi skal på hospitalet."
"Hvorfor er han hospitalet? Hvad foregår der?"
På hospitalet så jeg ham i sengen med bandager om hovedet.
De havde fjernet en hjernesvulst på størrelse med en grape.
Inden for to uger var jeg på hospitalet, og den blev fjernet.
80% fjernet. De var nødt til at lade 20% blive,
fordi den var viklet ind i blodkar og nerver.
Det var for risikabelt at fjerne mere.
Dengang fik jeg ikke at vide, at det var uhelbredeligt.
Jeg havde altid den håbefulde optimisme,
at han ville blive rask igen. Man ser sine forældre som uovervindelige.
Man tror, at ens forældre altid vil være der for en.
I hvert fald indtil man er voksen.
Min tumor er begyndt at vokse igen, selvom den er lille nu.
Jeg er nødt til at forberede mig på den næste scanning.
De kunne ikke fjerne den. De beskrev det som at have en ballon
og forsøge at skære i den, uden at den springer.
I 2011 var jeg på træningslejr i Mexico.
Jeg blev kaldt ind i et rum for at tale med min mor i telefonen,
og jeg undrede mig over, hvad der foregik.
Min mor sagde: "Hej, Tom, jeg ville bare sige,
at du kommer hjem i eftermiddag. Din far har det skidt.
Han er i stuen og får palliativ behandling."
Da jeg rejste, var han okay. Han ville få det bedre.
Hvordan kunne jeg gå videre til det næste OL?
Hvordan skulle jeg klare mig uden ham?
Så snart Rob så Tom,
gav det ham en gnist og vækkede hans humør.
Når jeg ikke trænede eller var i skole,
sad jeg ved siden af ham og øvede mig på min teoriprøve.
Det var det eneste, vi stadig kunne gøre sammen.
Da jeg fyldte 17 år den 21. maj,
ville han gerne hen til vinduet, men han kunne næsten ikke gå.
Men han forsøgte at komme til vinduet alligevel.
Jeg tog min første køretime, kom tilbage,
og den 27. maj gik han bort.
Jeg holdt fast i hans hånd, og han holdt fast i min.
Jeg kan huske sidste gang, han klemte min hånd.
Han klemte ikke længere tilbage.
Det er et chok, selvom man ved, at det vil ske.
Jeg mistede ikke bare min far. Han var meget mere end det.
Han var min største støtte.
Min bedste ven.
Min mentor.
Hele vores liv gik i stå.
FAR TIL UDSPRINGSMESTER TOM DALEY TABER KAMPEN MOD KRÆFT
Nogle gange kan jeg ikke huske, hvad der skete.
Det var, som om jeg gik på autopilot.
Jeg gjorde, hvad jeg troede var rigtigt, og hvad andre ønskede.
Eller hvad jeg troede, andre mennesker forventede.
Eller hvordan folk forventede, jeg skulle opføre mig.
Jeg ved ikke, hvad jeg føler. Det er mærkeligt.
Nogle sidder i hjørnet og græder.
Jeg havde det skidt med at fortsætte, men det ville far nok have ønsket.
Selv da han lå i sengen, spurgte han, hvorfor jeg ikke trænede.
Jeg lukkede ligesom ned.
Jeg ved ikke hvorfor, men jeg tog til træning dagen efter.
Ti dage senere tog jeg til de nationale mesterskaber.
Jeg fortsatte bare. Jeg vidste ikke, hvad jeg ellers skulle gøre.
Jeg havde ingenting og ingen andre. Jeg var alene.
Jeg følte, at jeg var nødt til at spille modig, som jeg altid skal,
fordi jeg altid skal holde facaden,
så det så ud, som om alt ville blive okay. Det var det ikke.
Men jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle tackle det.
Han besluttede, at træning og at opføre sig som normalt
var en måde at fokusere på noget andet.
Jeg tror, at han adskilte tingene igen,
så han var 100% optaget af noget andet,
og derfor ikke var i stand til at tænke på andre ting.
TOM DALEY SØRGER OVER SIN FAR, ROB, TIL BEGRAVELSEN I PLYMOUTH
Folk stod på stiger for at tage fotos af mig,
mens jeg så min far blive båret ud i kisten.
De blev bedt om at blive væk.
Når jeg tænker tilbage på det nu, føles det så krænkende.
Det er en meget ensom oplevelse.
Helt sikkert.
Med alt det, jeg ved nu,
ville jeg have undgået enhver kontakt med pressen.
Man har brug for tid til at sørge og bearbejde det, der er sket.
Jeg følte, at jeg skulle være modig for andre i samme situation,
selvom det rigtige var at vise, at jeg havde det svært.
Jeg kunne ikke tale med mor eller mine brødre om mine problemer.
Jeg ville ikke gøre dem kede af det, så jeg holdt det altid for mig selv.
Jeg havde ikke et sted at få afløb for alle mine tanker.
De eneste, jeg kunne tale med, var jer der så med på tv.
I slutningen af 2011 fik jeg besked på at tabe mig
af sportsdirektøren for British Diving.
Han sagde, at jeg var overvægtig, og at jeg skulle se slankere ud
og mere som i 2008.
Det var første gang, jeg følte, at jeg blev set på og bedømt.
Ikke for hvordan jeg sprang, men for hvordan jeg så ud.
Jeg tog ret drastiske forholdsregler
for at sikre, at maden ikke blev i min mave, kan man sige.
En rationel person ville vide, at jeg ikke var tyk,
men det var det eneste, jeg kunne tænke på forud for OL.
Jeg havde en dagbog, hvor jeg skrev datoen og min vægt.
Jeg var overladt til mig selv med den kamp.
For selv når jeg havde møder med min sportspsykolog,
kunne jeg ikke nævne det, for jeg følte mig dum over at tale om det.
Men inde i mit hoved tænkte jeg på det hver dag.
Hver gang jeg besluttede, hvad jeg skulle spise,
og om jeg ville spise det, så blev jeg så sulten,
at jeg spiste så meget, at jeg fik så dårlig samvittighed,
at jeg blev nødt til at gøre noget ved det.
Det var mere end en spiseforstyrrelse.
Det afspejlede, hvor meget stress og angst
han oplevede på det tidspunkt, da han skulle til London i 2012.
Jeg skammer mig stadig, når jeg taler om det, for når jeg ser tilbage,
virker det nemt at stoppe og bede om hjælp.
Men når man står i det, føles det, som om ingen kan hjælpe.
Han var London 2012. Han var OL's ansigt udadtil.
Da jeg så ham på de kæmpe plakater, følte jeg, at det var vanvid.
I mit hoved led fyre ikke af spiseforstyrrelser.
Eller psykiske problemer.
Fyre skal være macho og kunne klare alt.
Det var jeg ikke. Jeg vidste ikke, hvem jeg kunne tale med.
Temaet her er, at jeg følte mig alene med alle mine problemer.
Oplevelsen var næsten tortur. Jeg ville så gerne gøre det godt.
Jeg var verdensmester, europamester og Commonwealth-mester
med store forventninger om at vinde en OL-medalje.
"Men nu er vi her. Vi klarede det."
Jeg husker øjeblikket som så surrealistisk.
Man kunne ikke se toppen af tribunerne
på grund af den enorme menneskemængde og de britiske flag.
Nej, det er ikke så godt. Han får enorm støtte.
Han var tydeligvis frustreret under afsættet.
Hvad sagde han der? Blev han forstyrret af blitzene?
Det gik galt helt fra start, så han løb tør for plads.
Dårlig start fra Daley, ligesom i de indledende runder.
Man skal være meget opmærksom, når man springer.
Man skal holde øje med, hvor man er, når man drejer sig rundt.
Da jeg satte af, tog mange fotos med blitz.
Ved OL på hjemmebane tager folk fotos. De vidste nok ikke bedre.
Det var første gang, jeg bad om et nyt spring.
"Mor, jeg kunne ikke se. Jeg var blændet.
Jeg ved ikke, hvordan jeg landede den rigtige vej."
Han kunne være død, hvis han var landet forkert.
En situation som denne kaldes "twisties".
Jeg havde kæmpet med "twisties",
så da det skete her, flippede jeg ud.
Jeg rejste mig, klappede og råbte, at konkurrencen skulle stoppe.
Atleten skal selv bede om et omspring,
så jeg gik hen til dommeren og forklarede, hvad der skete.
De gennemgik optagelserne. De vidste, hvad der var i vente.
Da jeg skulle springe igen, var jeg skrækslagen.
Jeg tænkte: "Åh gud, jeg kan ikke huske et omspring ved OL."
Normalt starter man forfra og bygger det langsomt op igen,
så man finder ud af, hvordan man får selvtillid på vippen.
Men jeg gik tilbage for at springe igen
foran 18.000 mennesker og millioner af seere derhjemme.
Jeg var så bange. Da jeg stod på vippen, tænkte jeg:
"Hvordan kan jeg klare det igen?"
Hvis man springer dårligere, er det det nye spring, der tæller.
Det gik bedre end det første spring, så han var på rette spor.
Det er det, du har arbejdet hen imod i over et årti.
Det er det her, du forestillede dig,
da du valgte at repræsentere Storbritannien ved OL.
Held og lykke, Tom Daley. Landet står bag dig.
Ja! Godt spring! Han kunne ikke have gjort det bedre.
Det skulle være perfekt, og bortset fra lidt stænk, var det perfekt.
De fire år var utrolig hårde for vores familie.
Alt det, jeg måtte håndtere mellem 2008 og 2012.
Hvor meget jeg måtte blive voksen og forandre mig fra det lille barn.
Jeg følte, at jeg var vokset enormt meget som person.
Selvom jeg kun lige var fyldt 18.
Det var første gang, jeg følte glæde, siden min far døde.
Jeg tænkte, at vi begge ønskede en OL-medalje mere end noget andet.
Men så skete det, og så var det væk.
London 2012 var slut. Hvad så nu?
Skulle jeg gøre det igen? Bruge fire år mere på
måske at deltage i endnu et OL?
Han var ikke glad.
Han vidste ikke, hvad han skulle gøre, eller hvad han ville.
Jeg var euforisk over min OL-medalje, men jeg var alene.
Ingen på mit hold havde OL-medaljer, og hvis jeg talte med dem,
sagde de: "Du har vundet en OL-medalje, så hvad er du ked af?"
Men som brandet Tom Daley var jeg mere efterspurgt end nogensinde.
Efter min fars død blev jeg familieforsørgeren.
Min mor og mine brødre.
Jeg ville sørge for dem på den bedste måde, jeg kunne.
Men for hvert sponsorat og hver aftale jeg fik,
og for alle de penge jeg tjente, skulle British Diving have en bid.
Jeg blev kritiseret for ikke at træne nok
og tage fri, selvom jeg ikke gik glip af en eneste træning.
Jeg var så fokuseret på at opnå min drøm.
Ja, jeg lavede mange ting uden for sporten,
men det var min måde at håndtere alt lortet i mit liv.
Ved ikke at tænke og have så utrolig travlt,
at jeg ikke havde tid til at have ondt af mig selv.
Jeg ville bare blive ved.
British Diving var ikke tilfredse. De sagde, at det forstyrrede sporten.
Hvordan vinder jeg?
Jeg skal forsørge min familie, men I vil ikke støtte mig.
For sådan fungerer finansieringen bare i britisk sport.
Jeg blev bare rasende og reagerede på presseartiklen
for ikke at koncentrere sig om sin træning.
Min mor skrev et åbent brev
og bad direktøren for British Swimming om at slappe lidt af,
så hendes søn kunne gå sine egne veje.
"Han prøver at gøre sit bedste i bassinet
og samtidig forsørge sin familie som 18-årig."
Efter 2013-sæsonen var vi i Barcelona. Efter VM.
Jeg satte mig ned med min træner for at fortælle ham noget.
Han troede, at jeg ville stoppe med at springe.
Han vidste, hvor meget jeg kæmpede det år.
Jeg sagde, at jeg gerne ville flytte til London.
Jeg havde brug for noget nyt,
og jeg havde brug for et andet syn på tingene som atlet.
Jeg sagde, at jeg ville elske, at han tog med,
for han havde været min træner siden dag ét.
Jeg tvivler på, at det, jeg og Plymouth kunne tilbyde,
kunne måle sig med det, der blev tilbudt i London.
Han blev i Plymouth for at lede Plymouth Diving,
og jeg flyttede til London. Problemet var, at jeg ikke havde nogen klub.
Den blev stadig ombygget efter OL
for at fjerne ekstra siddepladser og omdanne det til et fritidscenter.
Jeg fik et opkald fra Alexei, vores sportsdirektør.
Der var en, der ville tale med mig.
Han gav telefonen videre. Det var Jane i den anden ende.
Vi kendte alle Tom. Han var det næste store talent.
Jeg havde allerede stjerner, så Tom Daley betød ikke så meget dengang.
Alexei ringede og sagde, at Tom var i USA, og at han ville træne med mig.
Jeg sagde: "Fint, giv besked, når han kommer."
Jeg troede, det ville tage uger. Så sagde han: "Han kommer i morgen."
Han sagde: "Jane, jeg vil vinde OL-guld."
"Kunne du tænke dig at flytte til London?"
Jeg sagde: "Nej."
Vi kom rigtig godt ud af det med hinanden. Det føltes som en ny start.
Hvad skulle jeg forvente? Så sagde han, at han ville vende tilbage.
Det andet besøg handlede mere om ham som person
og om, hvad der foregik i hans liv på det tidspunkt.
Jeg mødte Lance i marts efter OL.
Jeg var i L.A. til nogle optagelser.
Han tog min telefon og tastede sit nummer ind.
Da han gav mig telefonen tilbage,
havde han sat en blinkesmiley efter sit nummer.
Ingen heteroseksuel mand har sat en blinkesmiley
efter sit nummer og givet det til en anden fyr.
Det første vi talte om, var,
at han havde mistet sin far ikke så længe forinden.
Jeg havde næsten lige mistet min storebror,
som var som en far for mig, for jeg har ingen far.
Jeg havde vundet en Oscar. Han havde vundet sin første OL-medalje.
Vi kunne dele den tristhed, der følger efter store præstationer.
Når man opnår det, man kun har kunnet drømme om,
går noget inden i en i opløsning, og det skal heles.
Der er kun få, man kan dele den følelse med.
For folk synes, at man skal være taknemmelig.
Jeg kæmpede med mine spring og følte, at jeg ikke kunne fortsætte.
Jeg så ingen grund til at fortsætte.
Lance inspirerede mig til at fortsætte.
Han inspirerede mig til at stræbe
og være den bedste version af mig selv.
Det var særligt at indse, at jeg ikke kun var seksuelt tiltrukket af mænd.
Jeg kunne også blive forelsket i en mand.
Jeg fløj til London. Jeg fortalte folk, at det var til en film.
På en måde var det sandt, men det var ikke en nødvendig rejse.
Jeg ville gerne se Tom.
Jeg kan huske, at jeg arrangerede en fest
og fortalte mine folk, hvem der kom.
De sagde, at jeg skulle passe på med at blive fotograferet med Lance,
fordi han er en stor LGBT-aktivist. "Folk kan tro, du er homoseksuel."
Jeg tænkte: "Nå. Ville det være så slemt?"
Pludselig blev jeg overvældet af skam.
Han håndterede alt det vigtigste ved dette menneske helt forkert.
Hans hjerte, kærlighed, forhold og familie. Det er dårlig håndtering.
Det er pligtforsømmelse, og han burde være blevet fyret.
Vi holdt krisemøder om, hvordan vi skulle håndtere det.
"Du risikerer at miste alle dine sponsorer og fans."
"Hvordan vil du konkurrere i Mellemøsten, Rusland og de steder?"
Jeg blev fyldt med frygt over, hvad jeg burde og ikke burde gøre.
Jeg ville slet ikke presse ham til at stå frem.
Jeg husker interviews, hvor jeg blev spurgt:
"Du har mange homoseksuelle fans, hvorfor det?"
"Nogle tror, at du er homoseksuel."
Jeg tænkte: "Og hvad så? Det er da lige meget."
Så dukker denne overskrift op.
Det var første gang, jeg følte mig misforstået
og misrepræsenteret i medierne.
Det er skræmmende at føle sig som slave af medierne i Storbritannien,
som kan være ret skræmmende.
Jeg har vidst, at jeg var homoseksuel, siden jeg var tre år.
At skulle leve mit liv som en anden,
og vise en person, som ikke var mig, var udmattende.
Det var dér, jeg besluttede at stå frem offentligt.
De fleste af jer undrer jer nok over, hvorfor jeg optager denne video.
Jeg sad på mit værelse og tænkte over, hvad jeg ville sige,
og hvor meget jeg ville sige.
Jeg har aldrig følt mig tryg ved at tale om mine forhold.
Men i foråret i år...
...ændrede mit liv sig radikalt, da jeg mødte en.
Og den person er en fyr.
Det er ikke så længe siden, men det føles som længe siden
i forhold til, hvor vi er nu med LGBTQ+-rettigheder.
Og med accepten af queer-personer i sport,
og queer-personer generelt i offentlighedens søgelys.
Det var skræmmende at lægge videoen ud,
men responsen var overvejende positiv.
Da han så på dem og sagde: "Sådan er jeg, og jeg er lykkelig."
Så kunne de se det. De kunne mærke, at noget åbnede sig i ham.
Jeg er stadig Tom, og jeg vil stadig vinde OL-guld i Rio 2016.
Det føltes befriende, som om jeg ikke længere havde facaden,
men bare kunne...
Jeg kunne bare leve. Det er, hvad alle ønsker at gøre.
At leve som sig selv.
Vi inviterede Lance til at bo hos os. Det hele virkede meningsfuldt.
Han sagde til mig: "Hvis jeg skal vinde en guldmedalje,
vil jeg have, at du hjælper mig med at vinde den."
Resten er historie. Jeg pakkede og flyttede inden for tre uger.
Vi måtte overvinde de vanskeligheder, jeg havde med mine drejninger.
Jeg tænkte, at hvis jeg ikke fandt på noget, kunne Tom ikke fortsætte.
For han ville slet ikke træne af bar frygt.
Hun viser mig en video af en fra Cirque du Soleil
på en russisk gynge lave 3,5 saltomortaler og et twist.
Hun spurgte, om jeg havde set den. Jeg sagde: "Ja, hvorfor?"
"Jeg tror, at vi kan gøre det cirkustrick til et olympisk spring."
Og jeg tænkte: "Jaså."
Hver eneste positive knogle i hans krop sagde,
at det enten var det, eller også ville han stoppe.
Det blev til det spring, som Lance kaldte "fyrværkeriet",
fordi jeg er en lille kugle, der falder gennem luften.
Før jeg rammer, drejer jeg pludselig rundt.
Det ligner fyrværkeri lidt. Deraf navnet.
Det var forventet, at han kunne vinde guld. Han ville sandsynligvis vinde.
Jeg har aldrig følt mig så forberedt til et OL, som jeg gjorde i Rio.
Vi var heldige at kvalificere os til synkronspring,
for vi blev først parret sent på dagen.
Vi vidste, vi kunne vinde. Vi havde vundet medaljer tidligere på året.
Utrolig nok vandt vi en bronzemedalje.
Jeg præsterede mit bedste fysisk og følte mig mentalt på toppen.
Jeg følte mig i min bedste fysiske form. Som om jeg var i mit es.
Han var den bedste springer der.
Han var den bedste udspringer fra timetervippen i Rio.
I den individuelle konkurrence forventede jeg at vinde guld.
I den indledende runde satte jeg olympisk rekord og vandt, og nu...
Det er semifinalen. Jeg har ikke set nogle af mine spring.
Det bliver desværre ikke bedre.
Jeg blev bekymret, da Tom fik en ørebetændelse i Rio.
Han vil aldrig sige det, for atleter må ikke komme med undskyldninger.
Man skal føle sig 100% for at kunne springe sikkert,
for det at ramme vandet med 55 km/t. er ingen spøg.
En pige slog hovedet og blev bevidstløs.
Vi måtte dykke fem meter ned for at hente hende.
Nogle springere er døde.
Jeg frygter for mit liv, når jeg står på en vippe.
Han klapper på sine kropsdele, hofterne eller ansigtet, mange gange.
Jeg kan se, hvordan han prøver at skjule sine tics.
Han tror, at hvis han ikke gør det, går det galt.
Jeg måtte ikke træde på bestemte afløb i London.
For så ville det være min skyld, hvis han blev nummer fire.
Så snart man rammer vandet, ved man, at man har fejlet.
Sådan kan man ikke springe til OL.
Jane står normalt ved poolen, men her kom hun ind,
hvor jeg sad og gik rundt og stirrede på resultattavlen.
Jane har sagt, at hun havde lyst til at slå mig.
Jeg nægtede at tro, at det var muligt at gå glip af finalen.
Jeg så ham have den værste dag i sin karriere
på den største scene, der findes.
Jeg kan huske, at jeg ramte vandet og tænkte, at det var slut.
"Jeg er færdig."
Jeg anede ikke, hvordan jeg skulle håndtere det.
Jeg havde nået bunden i min udspringskarriere.
Jeg ville nok have trukket mig tilbage, hvis jeg havde vundet guld.
Det var sådan, jeg havde forestillet mig det.
Det er sandt, hvad man siger.
Ens største bedrifter udspringer af ens største fiaskoer.
Og det virker hårdt at kalde det en fiasko,
for vi vandt trods alt bronze i synkronspring.
Men for os var målet OL-guld.
Vi satte en verdensrekord i den indledende runde.
For at holde fast krævede det to verdensrekorder mere.
Og vi manglede gnist.
Vi var hverken følelsesmæssigt, mentalt eller fysisk forberedt.
Jeg så Lance udenfor, og der brød jeg sammen.
Han sagde, at min historie ikke slutter her, og at det ikke var slut.
Måske var det ikke meningen, at jeg skulle vinde guld i Rio,
fordi dit kommende barn skulle se mig vinde den.
"Vi gør det her i fire år mere. Jeg ved, at du er verdens bedste."
"Vi gør det, for hvis du havde vundet guld nu, ville du være færdig."
"Og hvis du var færdig, ville vores fremtidige børn,
som vi navngav på vores første date, aldrig få lov til at se dig springe."
De ville aldrig komme til at se deres far gøre det, der driver ham.
"Så det er godt nyt, for nu skal vi gifte os og få børn."
"Og du skal gøre dig klar til OL i Tokyo,
hvor du skal imponere dine børn."
"De vil opdage, hvor inspirerende et menneske deres far er."
Jeg fik et nyt perspektiv, og jeg baserede ikke længere hele min værdi
og mit selvværd på mine spring. Jeg indså, at jeg var mere end det.
En ægtemand, en far, en ven, en søn.
Der var mere i livet, end hvor godt jeg præsterede.
Det ændrede mine tanker om mine udspring op til Tokyo.
I de bedste historier og mest inspirerende Hollywood-fortællinger,
hvad sker der så, før solen står op? Det bliver utrolig mørkt.
Ens hjerte er knust. Der er ingen vej ud. Spillet er slut.
Det er det, der sker før tredje akt,
hvor helten rejser sig, stråler og vinder guld.
Jeg tror, han vidste, at han kunne klare det. Det blev vores mission.
Vi anede bare ikke, at det ville tage fem år.
OL OG PL UDSKUDT PÅ GRUND AF CORONAVIRUS
Nedlukningen var en vild oplevelse.
Jeg lærte at strikke. Jeg lavede hjemmetræning.
Jeg slog kolbøtter på sofapuderne for at øve
en slags springfærdigheder. Det var en surrealistisk tid.
Men det gav mig indsigt i, at livet kan ændre sig når som helst.
Man skal ikke tro, at man kan kontrollere alt.
Man skal prøve at være til stede og leve i nuet.
Når man vil kontrollere alting, bliver det overvældende.
Det er spild af energi.
Der er ikke tid til at gå rundt om alle afløb i London.
Der er ikke tid til at røre ved hovedet eller andre ritualer,
som han fik os til at gøre. Det er der ikke tid til.
Poolen, og så hjem. Poolen og hjem.
Pool, konkurrence, hjem.
Man bliver meget opmærksom på sin tid, og hvordan man bruger den.
For han ville hellere være sammen med sin søn. Det var helt nyt for Tom.
Jeg tror, det er en af de faktorer, der betød noget
og satte gang i guld-, sølv- og bronzefeberen.
Jeg vidste, at han ikke længere var den samme person, jeg mødte.
Matt tilbragte meget tid i Toms omgangskreds.
Vi havde et utroligt stærkt forhold.
- Klar. - En, to, tre, nu.
Vi er som en familie. Vi gør det for hinanden.
Jeg gør mit allerbedste som træner for dem.
De springer deres allerbedste for hinanden og for mig.
Kineserne er uovervindelige.
De har en god dag, endda en fremragende dag.
En, to, tre, nu.
Jeg tænkte: "Fedt, vi fik sølv!" Jeg havde slet ikke guld i tankerne.
Det var kun Tom, der kom ud efter springet.
Jeg sad og tænkte: "Godt gået, gutter. Vi har klaret det flot."
Han hvisker til mig: "Jane. Vi vinder."
Jeg tænkte: "Hvad taler du om?"
Han sagde: "Kig lige op på tavlen."
Vi vidste, at vi havde gjort alt, hvad vi overhovedet kunne
for at gøre det så svært som muligt for Kina at slå os.
Men det var stadig muligt for dem at komme foran os.
Han sagde, at de havde brug for over hundrede point.
Jeg tænkte: "Over hundrede point? Hvorfor?"
De var foran os. Jeg havde ikke fulgt med.
Han sagde: "De har brug for over hundrede point for at slå os."
Jeg spurgte, om han mente det bogstaveligt. Og han sagde ja.
Nu måtte vi stå på sidelinjen og vente,
hvilket føltes som en evighed.
Men vi havde som minimum vundet sølv.
Realistisk set, i denne sport, er en sølvmedalje som guld,
fordi man regner med, at Kina vinder alt.
Vi lagde maksimalt pres på Kina. Mere kan man ikke gøre.
Da jeg så dem hoppe, tænkte jeg: "Pis, det var perfekt. De vinder."
Den eneste ulempe for dem var afstanden fra vippen.
Jeg ser på Tom for at få ham til at fortælle mig, hvad der foregår.
Så begyndte han at skrige. Da vidste jeg, at han havde vundet guld.
Det sker bare ikke.
Jeg kan skrive lykkelige slutninger,
men de føles banale, for sådan er livet ikke.
Han havde lige skrevet den mest fantastiske tredje akt.
Og han fortjente det.
Det er det ultimative.
Der findes intet større end OL-guld.
Det gjorde min flytning til London umagen værd. Og fiaskoen i Rio.
Og det viste, at drømme kan gå i opfyldelse.
Det var øjeblikket, jeg havde drømt om.
Jeg forestillede mig at stå øverst på podiet og synge nationalsangen.
Følelsen af at stå på toppen af det olympiske podium...
Intet kan slå den følelse.
Og jeg tvivler på, at jeg vil få den følelse igen.
Thomas Daley.
Vi måtte ikke være tæt på andre,
så vi skulle give hinanden medaljerne om halsen,
hvilket er noget helt særligt. Jeg synes, de bør fortsætte med det.
Jeg har altid vidst, at jeg kunne.
Men med alderen måtte jeg acceptere, at jeg måske aldrig ville vinde.
Men det gjorde vi.
I de mørke coronaår var der stadig plads til glæde i verden.
Det var på tide, at en person, der var så dedikeret til denne sport,
fik det guld, han fortjente.
Før man ser det, indser man ikke, hvilken indsats det kræver
at vinde en OL-guldmedalje.
Og alle de gange det ikke skete.
Alle de gange, det ikke var nok.
Tristheden efter konkurrencer, hvor man ikke kommer i finalen.
At alt gik op i en højere enhed på dagen, var et helt særligt øjeblik.
Men det var et vanvittigt OL. Vi var væk fra alle.
Jeg opnåede alt, hvad jeg havde ønsket inden for sporten.
Jeg følte mig så tilfreds med og glad for min udspringskarriere.
Jeg troede, jeg var færdig.
Jeg kunne nyde ting såsom at være sammen med min familie.
Nu kunne jeg nyde de små ting i livet.
I 2023 var vi i Colorado Springs, hvor Phoenix blev født.
Vi nåede at besøge det olympiske og paralympiske museum.
Folk begynder at genkende Tom.
Før vi ved af det, har personalet samlet sig på balkonerne.
Vi stod der, mens de klappede ad ham.
Der er en video om, hvad der kræves af en olympisk mester,
det hårde arbejde, blod, sved, tårer og dedikation.
Der er bare stilhed til højre for mig, hvor Tom sad. Jeg kigger.
Og for anden eller tredje gang i vores forhold græder han.
Robbie spørger mig, hvad der er galt.
Jeg sagde, at jeg savnede at springe. At jeg gerne ville til OL igen,
fordi jeg aldrig har oplevet noget sjovere.
Rob vil se meg i OL.
Det var nok til at få mig til at overveje
at vende tilbage til poolen en sidste gang.
Jeg ved ikke, om det er en dum idé at vende tilbage til poolen,
eller om det bliver en mulighed for at have det sjovt
og gøre det i min fritid, uden pres.
Paris 2024 er bestemt et mål.
Om et år ser I mig måske på vippen, måske ikke.
Det er én ting at have et andet formål, familie og børn.
Men konkurrencedyret indeni er den virkelige drivkraft.
Vi havde besluttet at flytte til L.A.
Jeg ringede og spurgte, om jeg kunne træne med Tom Stevens på UCLA.
Jeg ved ikke, jeg følte mig bare hjemme igen.
Så morgenplanen er at varme op, lave lidt cardio og spring,
få kroppen i gang, for jeg er jo en gammel mand nu.
Jeg tror, jeg har endnu et OL i mig. Jeg kan godt det her.
Jeg tror godt, at jeg kan konkurrere igen.
Og konkurrere foran mine to børn
for allerførste gang ved et OL.
Han har stadig evnen til at løfte os
og få os til at sætte pris på, hvad vores sport er
og helt sikkert, hvad vores sport er med ham i den.
Min træning var så anderledes. Jeg trænede i et år og ikke fire.
Jeg ændrede min rutine, så jeg kun trænede én gang om dagen, ikke to.
Jeg trænede kun til synkronspring.
Jeg bekymrede mig ikke om individuelle spring,
hvilket fjernede twistet og håndstanden.
Jeg fokuserede på mine fire bedste spring.
Jeg kunne træne på UCLA, hvilket betød, at jeg ikke var hjemme
i det hektiske miljø, hvor alle forsøgte at være de bedste.
Jeg var i stand til at træne, være fri og virkelig nyde det.
Jeg tog det ikke for givet, for jeg vidste,
at det ville blive mit sidste OL. Jeg kan ikke deltage igen i 2028.
Da jeg stod der til mit første spring, følte jeg mig som en vinder.
Da jeg så mine børn og min mand i publikum,
følte jeg, at dette var det øjeblik, jeg havde ønsket mig.
En, to, tre, nu.
Jeg er spændt. Vi ved godt hvorfor.
Det er Noah Williams og Tom Daley i sjette runde.
Det, der kan være Toms allersidste udspring.
Åh!
Det bliver ikke guld i dag, men de får en plads på podiet.
Tom Daley opfylder sin olympiske drøm om at deltage.
Fem OL fra Beijing til London til Rio til Tokyo
og slutteligt i Paris.
Thomas Daley, nummer 13 fra Storbritannien.
Nu har Tom Daley et komplet sæt OL-medaljer.
Han har vundet flere medaljer end nogen anden på timetervippen.
Måske får man ti gode år, før kroppen siger stop.
Tom fik tyve år.
Det føltes ikke som at se dem efter en enkelt olympisk dyst.
Det var slut med hele karrieren.
Slut med at se resultaterne af alle de timer, dage,
uger, måneder og år jeg har brugt på at springe.
Han blev forelsket i en sport, der kombinerer skønhed og atletik.
En sport, hvor han kunne udøve sin perfektionisme.
En sport, der foregår på 1,6 sekunder,
og på den tid skal et utal af ting gå rigtigt til.
Han sagde: "Du skal vide, at jeg elsker dig så højt."
"Jeg siger aldrig, hvor højt jeg elsker og holder af dig."
Det handlede om at ofre så meget, at Tom Daley kunne udleve sin drøm.
Hans drøm, min drøm.
Bekræftelsen på, at jeg var mere end bare en træner for ham.
Det betød mere end noget andet i hele verden for mig.
Hele mit liv har handlet om udspring.
Hele mit liv har drejet sig om at perfektionere de 1,6 sekunder.
Jeg brugte fire år på at træne til noget, der var overstået
på under ti sekunder, og jeg ville ikke ændre noget.
Det har været de bedste 23 år, jeg kan forestille mig.
Jeg har moret mig, mødt skønne mennesker
og besøgt utrolige steder.
Til tider har det været hårdt og udfordrende.
Af og til har jeg ikke kunnet kunne fortsætte, men jeg holdt ud.
Hvis der er én ting, jeg er begejstret for,
så er det at kunne dele dette med Robbie og Phoenix.
Jeg har et minde, som jeg kan vise dem resten af mit liv.
Det kan jeg dele med dem.
Jeg er heldig at have folk tæt på, som jeg føler mig tryg ved.
Mennesker, jeg kan tale med om hvad som helst.
Men det skyldes også, at jeg sænkede paraderne.
For i lang tid var jeg på vagt.
Vi har hørt, at du går på pension. At det er dit sidste OL. Kommentar?
Hvorfor nu, og hvordan har du det?
Ja, det er svært at tale om.
Det føles underligt.
Den eneste ting, der har været en konstant i mit liv, er nu væk.
Kun tiden vil vise, hvad der nu skal ske,
men jeg er sikker på, at det bliver fyldt med op- og nedture.
Men nu er min prioritet at tilbringe tid med Lance, Robbie og Phoenix.
Efter min fars død, forsøgte jeg at udfylde et tomrum.
Jeg indså, at det ikke bare var for min egen skyld,
men også for mine venner, min familie, holdkammerater og mit land,
og det gav mig styrken til at fortsætte min karriere.
Jeg er spændt på fremtiden,
hvad jeg og mine drenge og Lance kan opnå fremover.
Tekster af: Mille Dyre Egegaard