Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PLYMOUTH, ENGLANTI
- Minne olet menossa tänään? - Mitä?
- Minne olet menossa tänään, Tom? - Ai, okei.
Lähden tänään olympialaisiin. Heräsin juuri.
Syön paraikaa aamiaista. Kello on noin varttia yli kahdeksan,
ja lähden täältä varttia vaille yhdeksän.
Syön aamupalan, menen yläkertaan, pukeudun olympiaverkkareihini -
ja pakkaan viimeiset tavarat.
- Odotatko matkaa innoissasi? - Odotan.
- Minne olet menossa tänään? - Mitä?
- Minne olet menossa tänään, Tom? - Ai, okei.
Lähden tänään olympialaisiin. Heräsin juuri.
Syön paraikaa aamiaista. Kello on noin varttia yli kahdeksan,
ja lähden täältä varttia vaille yhdeksän.
Syön aamupalan, menen yläkertaan, pukeudun olympiaverkkareihini -
ja pakkaan viimeiset tavarat.
En ole tainnut nähdä tätä aiemmin.
On hauska katsella itseäni alussa.
Kuulen kysymyksen, huomaan kameran ja olen yhtäkkiä kuin eri ihminen.
En ole saanut minkäänlaista mediakoulutusta,
jos ei lasketa sitä, että minua on seurattu kameran kanssa -
siitä asti, kun olin 9 tai 10.
Isälläni oli videokamera aina mukanaan.
Haluat tallentaa sen kameralla.
On selvää, että minua ärsytti se, että hän kuvasi kaiken.
Nyt on kuitenkin hieno katsella lähtöäni ensimmäisiin olympialaisiin.
Näen pojan, joka ei aavista yhtään, millaiseksi hänen elämänsä muodostuu.
Hän on ylimielinen, äärimmäisen itsevarma ja todella cool.
Tom Daley on olympialaisten ihmelapsi.
Hän on 13-vuotias lahjakkuus,
joka hallitsee ponnahduslaudan fyysiset ja henkiset vaatimukset.
Tom Daley syntyi hyppäämään.
Hän viettää ison osan ajastaan katsellen alas -
huimaavasta korkeudesta 10 metrin hyppylaudalta.
Tom oli hyvin suloinen vauva, joka rakasti halailua.
Hänellä on hyvä huumorintaju, jonka huomasi jo vauvaiässä.
Hän kikattelee mille tahansa.
Hän rakasti vettä.
Hän nautti uimaan oppimisesta.
Jos sull lysti on, niin kätes yhteen lyö.
Jos sull lysti on ja tiedät sen, varmaan myös näytät sen.
Jos sull lysti on, kätes yhteen lyö.
Kun Tom oli noin seitsemän, menimme paikalliseen uimahalliin.
Siellä opetettiin paraikaa uimahyppyjä.
Tom innostui ja sanoi: "Äiti, haluan kokeilla tuota."
Varasin hänelle ensimmäisen oppitunnin, ja hän rakasti sitä.
Loppu onkin sitten historiaa.
Sain puhelun hänen valmentajaltaan,
joka sanoi: "Sinun pitää nähdä tämä poika. Hän on erityinen."
Menin paikalle ja katsoin vartin.
Sanoin paikalla olleille: "En usko, että pojasta tulee uimahyppääjää."
Hän ei edes mennyt altaaseen.
Hän seisoi metrissä laudan takana ja itki vuolaasti.
Hän kieltäytyi nousemasta laudalle, saatika hyppäämästä.
Kun lopulta näin hänen hyppäävän, oli selvää, että hän oli lahjakas.
Onnellinen Tom oli loistava Tom. Onneton Tom ei ollut loistava.
Jos asiat menivät pieleen, hän itki, suuttui ja turhautui.
Hän ei kestänyt sitä.
Hän osallistui kilpailuihin kahdeksanvuotiaana ja voitti.
Se oli kaikkien mielestä uskomatonta.
Kun hän oli yhdeksän, päätettiin,
että hänet lähetettäisiin vanhempien kilpailuun.
Hänen piti oppia, että hän ei voisi aina voittaa.
Se meni kuitenkin pieleen, koska hän voitti senkin kilpailun.
En unohda koskaan sitä, kun urheilujohtaja sanoi minulle,
että Tom oli paras luonnonlahjakkuus, jonka hän oli nähnyt 20 vuoteen.
Vuoden 2005 poikien mestari edustaa Plymouthin uimahyppyseuraa.
Thomas Daley.
Vuonna 2005 istuin alas Britannian uimahyppyliiton johtoryhmän kanssa -
ja kerroin heille, että poika voisi päästä olympialaisiin vuonna 2008.
Tunsin itseni siihen aikaan melkein voittamattomaksi -
ja uskon sen olevan isäni ansiota.
Hän on hypännyt viisi kuusi vuotta. Hän on uinut neljävuotiaasta asti.
Hän näki uimahallin yleisövuorolla, miten muut hyppivät laudalta.
Se näytti jännittävältä, ja hän halusi kokeilla.
Rob oli se, joka vei häntä uimahallille.
Hän katseli, kun Tom harjoitteli. Hän rakasti katsella sitä.
Hän lähti mukaan kisamatkoille. Rob oli aina Tomin tukena.
Pelkäsin ennen kotoa lähtemistä.
Olin todella peloissani ja huolissani kaikesta.
Itkin itseni useimpina öinä uneen,
kun olin harjoitusleireillä tai kisoissa.
Muistan osallistuneeni erääseen kilpailuun Australiassa.
Olin 10-vuotias maailman toisella puolella.
Kärsin jet lagista ja unettomuudesta, ja minulla oli huonetovereita. Itkin.
Hän oli vähän kuin Jekyll ja Hyde.
Hän oli kunnossa päivällä. Hän hyppi ja oli onnellinen.
Kun illalla oli aika mennä nukkumaan, kaikki muuttui.
Syöksykierre alkoi, ja hän vollotti.
Hän soitti kahdelta iltapäivällä täkäläistä aikaa.
Hän itki ja sanoi: "Tule hakemaan minut. En saa unta."
Minut oltiin jättää ulos joukkueista, eikä minua voitu hakea kesken kaiken.
Jäin ulos joistain kisoista,
koska olin valmentajilleni ja joukkueelleni taakka.
Hän sanoi: "Olisin mieluummin kuollut kuin harjoitusleirillä."
"Jos jätätte minut yksin, hyppään ulos ikkunasta."
Se oli niin traumaattinen ajanjakso, että suljen sen pois mielestäni,
mutta muistan lämpimästi kilpailut, saamani ystävät ja paikat.
Tapasin mennä kaitsijan huoneeseen -
tai koputtaa yöllä joukkueen johtajan oveen. Olin rasittava.
Jos viiden kaitsijan piti huolehtia vain hänestä, se tehtiin.
Se oli sen arvoista, koska hän kehittyisi ja kypsyisi.
En vieläkään tiedä, mistä se johtui,
mutta kotona oloni oli aina niin turvallinen,
etten pystynyt tuntemaan samoin missään muualla.
Yksi asia, joka kiinnitti huomioni Tomissa,
oli se, miten hän lokeroi asiat elämässään.
Perhe-elämän, koulun, ystävät, uimahyppäämisen ja median.
Kaikki erillään. Hän vihasi sitä, jos ne menivät sekaisin.
Media ei saanut olla paikalla, kun ei ollut sen aika.
Hän onnistui minusta erinomaisesti jokaisella osa-alueella.
Hän todella teki kaikkensa.
Hänestä tuli varsin tunnettu uimahyppypiireissä.
Hän oli ollut lehdissä ja uutisissa, ja ihmiset tunnistivat hänet.
Aloitin uimahyppäämisen 8-vuotiaana ja aloin tajuta,
että minulla olisi mahdollisuus päästä olympialaisiin,
kun voitin 10-vuotiaana alle 18-vuotiaiden mestaruuden.
Röyhkeä pikku paskiainen!
- Miten suhtaudut kuuluisuuteen? - Olen nauttinut siitä tähän asti.
Puhelin ei ole lakannut soimasta. Kaikki sujuu hyvin.
En aavistanut silloin lainkaan, miten tämä vaikuttaisi elämääni.
Hän toivoi epätoivoisesti, että joku pyytäisi nimikirjoitusta.
Tervetuloa lavalle, Tom Daley.
Koska olin hyvin nuori ja tulin yhtäkkiä heitetyksi parrasvaloihin,
uskoin, ettei mikään voisi mennä pieleen.
Ennen olympialaisia hän osallistui Euroopan mestaruuskilpailuihin.
Hän oli 13-vuotias ja voitti, mikä oli uskomatonta,
mutta kaikki sanoivat, että hän oli liian nuori lähtemään Pekingiin.
Hänhän olisi vasta 14-vuotias.
Meidän piti pitää monta kokousta.
Lopulta päätettiin, että hän voisi osallistua Pekingin olympialaisiin.
Uimahyppääjä Tom Daley, 13, tekee olympiahistoriaa
Tunsin voivani saavuttaa kaiken, mitä halusin:
voittaa kansallisia ja Euroopan mestaruuksia,
päästä olympialaisiin, oppia uusia hyppyjä.
Se lienee ainoa ajanjakso, jona olin onnellinen kaikesta elämässäni.
Olympiapaikan ratkettua huomiota on piisannut.
Se on ollut hienoa, mutta aika hektistä.
Kun liikun ulkona, tytöt osoittelevat minua.
He puhuvat erityisen kovaa: "Voi luoja. Tuo on Tom Daley."
Se saa minut nauramaan. Sain Starbucksissa ilmaisen kahvin,
joten kuuluisuudessa on etunsa.
Alatko tuntea paineita Pekingin olympialaisten takia,
kun saat valtavasti huomiota?
Huomio on ollut mahtavaa. Olen nauttinut kaikesta mediahuomiosta.
Rakastan päiväretkiä Lontoossa. Nautin joka hetkestä.
Pääsin isäni kanssa BAFTA-gaalaan ja yön yli kestäneille matkoille,
ja meillä oli aina hauskaa.
Kun muistelen sitä ajanjaksoa,
muistan sekä loppuelämäni alun että yhteiset kokemukset isän kanssa.
Kun muistelen sitä, tajuan, että hän oli minusta ylpeä.
Hän oli minusta todella ylpeä. Se merkitsee paljon.
Mitä ystäväsi ajattelevat menestyksestäsi?
He tukevat minua ja sanovat rohkaisevia sanoja.
He kyselevät ja ovat tukeneet toistaiseksi.
He kohtelevat minua koulussa normaalisti.
"Toistaiseksi" on avainsana.
Pannaan tavarasi laukkuihin ja sitten...
Selvä.
Asuin silloin vanhempieni -
ja kahden pikkuveljeni, Williamin ja Benin, kanssa.
71.
- Kuusitoista kiloa. - Se on OK.
On hauska nähdä, että olen menossa olympialaisiin -
kilpailemaan aikuisia vastaan, ja äitini pakkaa laukkuni.
Siinä kiteytyy se, että lähdin olympialaisiin 14-vuotiaana.
Kiirehdihän nyt. Apina on repussasi. Onko selvä?
PEKING
Muistan pohtineeni, mihin olin oikein ryhtynyt.
"Tämä on melkoinen koulun kesäloma."
Asetimme hänelle tavoitteita.
Hänen tulisi olla tyytyväinen itseensä,
oppia mahdollisimman paljon ja pitää hauskaa.
Blakey-poju.
Ei. Nukuin kamalan huonosti viime yönä.
Olen ihan poikki.
Jaoin Pekingissä huoneen tuplasti vanhemman Blaken kanssa.
Meillä ei siis ollut paljon yhteistä. Olimme erilaisia.
Yhteisiä kiinnostuksen kohteita ei ollut. Se oli todella...
Päätimme vain mennä altaalle ja tehdä siellä parhaamme.
Meillä oli menestyksekkäitä kisoja, mutta myös vähemmän onnistuneita.
Missä me olemme, Tom?
Xi'anin altaalla, jolla harjoittelemme.
Tämä on toinen harjoituskertamme. Menen nyt lämmittelemään.
Sitten olen altaalla neljään asti.
Leon Taylor oli ollut mentorini siitä asti, kun olin 10.
Hän innoitti minua suuresti,
kun näin vuonna 2004 hänen voittavan olympiahopeaa.
Juttelimme puhelimessa ja tapasimme kilpailuissa.
Hän tuli olympiakylään -
auttamaan stressinhallinnassa ja tarjoamaan juttuseuraa.
Hän tiesi, millaiset paineet olympialaisissa on,
ja miltä tuntuu hypätä yleisön edessä.
Ne olisivat olleet neljännet olympialaiseni.
Kilpailin yhä, mutta kärsin loukkaantumista.
Lopetin ennen Pekingin kisoja, koska hoitotiimini suositteli sitä.
Siirryin kommentaattoriksi,
minkä lisäksi olin Pekingissä aina Tomin käytettävissä.
Varovasti. Älä yritä hutkia.
Kuuntele kaveriasi. Kohtele sitä hellästi.
Tietysti hän hutkii.
Puhuin hänelle koti-ikävästä ja jännityksestä.
Edellisestä kisasta on aikaa, eikö?
On, mutta se on ollut hyvä, koska olen voinut rentoutua -
ja valmistautua normaalisti tähän kilpailuun.
Hymyiletkö siis laudoilla?
- Totta kai. - Hienoa. Nähdään siellä.
On hassua katsoa tätä nyt -
ja ajatella, että olin vain lapsi, joka teki omaa juttuaan.
En ottanut mitään turhan vakavasti.
Muistan sen elämäni parhaana aikana.
Elämäni parasta aikaa.
Uimahyppääminen on Kiinassa iso laji, joten kadulla tulee tunnistetuksi,
ja kiinalainen henkilöstökin tunnistaa.
Kansallisissa mestaruuskisoissa -
yleisössä oli ehkä 15 riviä vanhempia.
Hyppääminen 18 000 ihmisen edessä oli siis iso muutos.
En tiennyt, miltä se tuntuisi, ennen kuin tekisin sen.
Peking hullaantui poikaan: Tom Daley -maniaa olympialaisissa.
Kun olin siinä tilanteessa, en ollut valmis siihen.
Silmäni nykivät, kun jännitin, enkä voinut sille mitään.
Se teki oloni hyvin vaivautuneeksi.
Tuomareita on seitsemän.
Pisteskaala on 1-10. Kaksi korkeinta ja pienintä arvosanaa poistetaan.
Jäljelle jäävä summa kerrotaan hypyn vaikeusasteella.
Kuulostaa monimutkaiselta, ja sitä se tavallaan onkin.
Tom Daley on jälleen seitsemäntenä.
Olisin voinut päästä palkintokorokkeelle,
mutta voinpahan nyt muistella ja sanoa pikku Tomille:
"Pääset moniin olympialaisiin. Älä huoli."
Hän hyppäsi ehkä hieman varovaisesti, mutta se on ymmärrettävää,
koska hän oli olympiafinaalissa 14-vuotiaana.
Osallistuin olympialaisiin tietäen, että ne olisivat ensimmäiseni.
Minun ei ehkä olisi pitänyt olla siellä, mutta kaikki vain natsasi.
Opin hypyt ja onnistuin, kun piti, joten pääsin olympialaisiin.
Päätin yrittää oppia siellä mahdollisimman paljon -
ja olla välittämättä sijoituksesta.
Tiesin, että voisin hyödyntää oppeja Lontoossa vuonan 2012.
Blakelle kisat olivat sen sijaan viimeinen mahdollisuus.
Se oli viimeinen mahdollisuus voittaa olympiamitali.
Meillä oli siis hyvin erilaiset lähtökohdat.
Heidän on suoriuduttava aivan täydellisesti,
jos he haluavat päästä lähelle kärkikolmikkoa.
Britannian joukkueelle tuskin tulee tänään mitalia.
Tom tarvitsee vain hieman enemmän hienosäätöä -
ja hieman lisää kokemusta suurista kilpailuista.
He ovat todella sytyttäneet brittilasten mielikuvituksen.
Kaikki tietävät Tomista ja uimahyppäämisestä,
ja luulen, että heillä on oikeasti mahdollisuus vuonna 2012.
Mitalitoiveet kaatuvat mahapaukkuun
Muistan seuraavan päivän lehdistötilaisuuden tapahtumat.
Blake nosti jonkin asian esiin ja syytti siitä minua.
Hän sanoi, etten hypännyt kovinkaan hyvin.
Minulla on enemmän kokemusta kuin Tomilla.
Pärjäsin ihan hyvin. En ollut parhaimmillani,
mutta suoriuduin hyvin. Ikävä kyllä Tom ei ollut parhaimmillaan.
Minun oli todella hankala saada hänet valmiiksi.
Minä muistan vain sen,
kun hän pahoitteli puhelimessa äitinsä tuloa paikalle.
Sanoin: "Lopeta puhelu. Kisa ei ole ohi." Blake taisi pahastua siitä.
Ei ollut OK, että 13-vuotias kertoi 26-vuotiaalle, mitä tehdä.
Tajusin vasta, miten iso juttu se oli,
kun luin siitä lehdistä seuraavana päivänä.
Pari syyttää Daleyä epäonnistumisesta
Media tarttui asiaan ja teki siitä otsikon.
Annoimme tänään kaikkemme jokaisessa hypyssä.
Kun kolmas hyppy ei sujunut,
taisin yrittää liikaa ja satsasin kaiken, minkä pystyin.
Tänään ei vain ollut minun päiväni.
On hienoa olla taas täällä, mutta ikävöin kyllä Pekingiä.
On kiva palata kotiin ja paiskia töitä,
jotta saavutan parhaat tulokset Lontoossa.
Kun on urheilija ja julkkis ja käy samaan aikaan koulua,
se on varmasti henkisesti raskasta.
Tomin ystävä
Palattuani Pekingistä kaikki muuttui, kun palasin kouluun.
Olympialaisten jälkeen minua alettiin haukkua,
ja sitten se vain paheni.
Uskoin, että se saavuttaisi huippunsa ja loppuisi, mutta se vain jatkui.
Kun minua oli haukuttu kahdeksan kuukautta...
Muistan, että koulussa oli kauheaa.
Sain ystävineni avaimen, jolla lukittautua luokkahuoneeseen,
jotta välttäisimme muut lounasaikaan.
Sitä sanoo tekevänsä, mitä rakastaa, ja koulussa pilkataan.
En ymmärrä, mistä on kyse.
Se vaikutti kotielämääni, kouluelämääni ja uimahyppäämiseen.
Tuntui, että maailmani oli loppumassa uskomattoman kesän jälkeen.
Olin saavuttanut unelmani olympialaisiin pääsystä,
mutta palattuani kouluun tunsin olevani kummajainen.
Leikkikentällä kuuli kommentteja, ja jotkut heittelevät tavaroita.
Ihmiset eivät tajua, kuinka paljon se vaikutti minuun,
koska en puhunut siitä.
Minua milteipä hävetti, että minulle oltiin koulussa ilkeitä.
Kerroin vanhemmilleni vasta, kun tilanne meni pahaksi -
ja kun he kuulivat itkuni huoneestani enkä halunnut enää tehdä mitään.
En ymmärrä, miksi he tekivät niin.
Heidän olisi pitänyt olla ylpeitä hänen saavutuksistaan -
ja siitä, että hän kävi samaa koulua.
Minut taklattiin rugbytyyliin kerran lounastauolla.
Sanoin vanhemmilleni, että en jaksanut enää -
ja etten haluaisi mennä enää koskaan kouluun.
Haluan kotiopetukseen.
Koulu ei tukenut meitä juurikaan.
Lapsia ei läksytetty. Opettajat eivät puuttuneet asiaan.
Lopulta isäni sai sähköpostia tai kirjeen -
Plymouth Collegeen kytköksissä olleelta henkilöltä.
Sieltä tarjottiin minulle stipendiä.
Ensimmäinen päiväni Plymouthissa oli upea.
On kiva tavata uusia ihmisiä, ja ilmapiiri on aivan erilainen.
Minun käy sääliksi poikaa, jonka piti selittää kaikki.
Minun oli todella vaikea kestää kiusaamista,
ja sitten jouduin vielä selittämään asian uutisissa ja ihmisille.
On rankkaa, kun kaikki tietävät, mitä on saanut kokea.
Koulussa on monia huippu-urheilijoita.
On hienoa olla koulussa, jossa on urheilijoita,
jotka ymmärtävät, mitä käyn läpi ja miten paljon on harjoiteltava.
Ja sitten on koulukin. On kiva, kun on kohtalotovereita.
Silloin tiimissäni oli ihmisiä, joilta puuttui harkintakyky.
Ei ole yllättävää, että media odotti, milloin pääsisin koulusta.
Kamerat odottivat minua koulun ulkopuolella.
Uimahyppääminen ei sujunut,
mutta kuukausia koulun alun jälkeen henkinen tilani oli muuttunut täysin.
Pääsin silloin ensimmäisiin maailmanmestaruuskilpailuihini.
Nyt vuorossa miesten 10 metrin uimahyppy.
Hyvä yleisö, toivotetaan finalistit tervetulleiksi.
Olin maailmannäyttämöllä ensi kertaa olympialaisten jälkeen.
Isoa-Britanniaa edustaa Tom Daley.
Kisat olivat Roomassa. Isäni lensi katsomaan minua.
Tiesin aina, missä hän oli, koska hän heilutti valtavaa unionin lippua.
Hän raivostutti ympärillään olleet,
koska se osui heidän kasvoihinsa, mutta hän ei välittänyt.
Hän halusi minun tietävän, missä oli.
Hänelle oli se ja sama, vaikka olisin epäonnistunut täysin.
Hän ei välittänyt sijoituksestani.
Hän halusi vain olla paikalla. Hän rakasti katsella, kun hyppäsin.
Hyvä, Tom!
Ison-Britannian edustaja.
Olin ennen viimeistä hyppyä nelosena. Jälkeeni hypännyt kolmonen mokasi,
joten saisin ainakin pronssia, ensimmäisen MM-mitalini.
Sitten hallitseva olympiavoittaja Matthew Mitcham mokasi myös.
Niinpä saisin vähintään hopeaa.
Qiu Bo ei taatusti mokaisi.
Se oli hetki, joka tuntui ikuisuudelta.
Muistan, kuinka kaikki vain sekosivat.
Ihmettelin, mitä tapahtui. Sitten näin tulosten ilmestyvän.
Olin ykkössijalla ja maailmanmestari 15-vuotiaana.
Hyvänen aika! Tom Daley on maailmanmestari!
Onnittelut, Tom Daley. Aivan Mahtavaa.
Se sytytti minussa kipinän siitä, että voisin toistaa tekoni.
Isäni sai nähdä, kun tein sen.
Hän näki minut voittajana MM-kisojen palkintokorokkeella.
Muistelen joskus nuoruuttani -
ja mietin, olinko vuonna 2008 Pekingin olympialaisissa.
Voitinko EM-kisat, kun olin 13, ja maailmanmestaruuden 15-vuotiaana?
Isäni ei nimittäin näkisi, mitä muuta voittaisin -
ja millainen ihminen olen nyt.
Isäni vei minut kaikkiin treeneihin ja kisoihin.
Hän oli tukenani niin hyvinä kuin huonoina päivinä.
Hän oli tukenani aina.
Hän oli se, jolle pystyin puhumaan kaikesta niin,
että tunsin hänen olevan aina puolellani.
Kun en hyppää hyvin, turhaudun ja suutun.
Käsittelen sitä istumalla pakettiautossa -
ja puhumalla isäni kanssa, joka parantaa oloani.
Hän tukee minua täysin, ja ilman hänen tukeaan -
en olisi nyt tässä, koska...
En olisi voinut jatkaa ilman hänen tukeaan.
Olin eräässä kilpailussa Saksassa vuonna 2006.
Minulla oli pahoja vaikeuksia hyppäämisen kanssa.
Kasvoin, ja oli henkisiä esteitä.
Pelkäsin niin paljon 10 metrin hyppyä,
että sain hermoromahduksen kesken kilpailun.
Minun piti vetäytyä kilpailusta -
ja sanoa tuomarille: "Olen pahoillani, mutten voi jatkaa."
Olin todella pahasti tolaltani. Menin istumaan isäni luo.
Sain tietää vasta kotiin päästyämme,
että hän oli siirtänyt leikkaustaan kahdella viikolla eteenpäin,
jotta pääsisi kisoihin katsomaan hyppyjäni.
Hän tiesi, miten paljon hänen läsnäolonsa merkitsi minulle.
Eräänä päivänä hän ei ollut kotona, kun tulin koulusta.
Äitini sanoi: "Kaikki on hyvin, mutta menemme sairaalaan."
Kysyin, miksi isä oli sairaalassa ja mitä oli tapahtunut.
Näin isän sairaalassa sängyssä pää siteissä.
Sain kuulla, että häneltä oli juuri poistettu aivokasvain,
joka oli greipin kokoinen.
Se poistettiin kahden viikon sisällä siitä, kun jouduin sairaalaan.
80 % poistettiin. 20 % jouduttiin jättämään,
koska kasvain oli kietoutunut verisuoniin ja hermoihin.
Oli liian riskialtista poistaa enempää.
Minulle ei kerrottu, että tila johtaisi kuolemaan.
Niinpä minulla oli toiveikas usko,
että isä toipuisi. Sitä näkee vanhempansa voittamattomina.
Sitä uskoo, että vanhemmat pysyvät aina rinnalla.
Ainakin kunnes on itse aikuinen.
Kasvaimeni on alkanut kasvaa uudelleen, vaikka se on vielä pieni.
Minun on valmistauduttava seuraavaan kuvaukseen.
Kasvainta ei voitu enää poistaa. Lääkärit vertasivat sitä ilmapalloon,
johon pitäisi tehdä reikä sen poksahtamatta.
Olin vuonna 2011 treenileirillä Meksikossa.
Minut kutsuttiin huoneeseen puhumaan äitini kanssa puhelimessa,
ja ihmettelin, mitä oli meneillään.
Äitini sanoi: "Hei, Tom. Halusin vain kertoa,
että tulet iltapäivällä kotiin. Isäsi tila on huono."
"Hän on juuri nyt olohuoneessa, ja hänet on pantu saattohoitoon."
Kun lähdin Meksikoon, hän oli OK. Uskoin, että hän paranisi.
Miten voisin päästä seuraaviin olympialaisiin?
Miten pärjäisin ilman häntä?
Heti kun Rob näki Tomin,
häneen syttyi taas kipinä, ja hän heräsi eloon.
Kun en treenannut tai ollut koulussa,
istuin hänen vieressään harjoittelemassa autokoulun teoriaa.
Se oli asia, minkä pystyimme vielä tekemään yhdessä.
Kun juhlin 17-vuotissyntymäpäivääni 21. toukokuuta,
hän halusi tulla ikkunan ääreen, mutta pystyi tuskin kävelemään.
Hän yritti silti päästä ikkunan luo.
Kävin ensimmäisellä ajotunnilla, palasin,
ja 27. toukokuuta hän kuoli.
Puristin hänen kättään, ja hän puristi takaisin.
Muistan viimeisen kerran, kun hän puristi kättäni.
Lopulta hän ei enää vastannut puristukseen.
Se on järkytys, vaikka sen tietääkin tapahtuvan.
En menettänyt vain isääni. Hän oli paljon muutakin.
Hän oli suurin kannustajani.
Paras ystäväni.
Mentori.
Koko elämämme pysähtyi.
Uimahyppymestarin isä Tom Daley hävisi taistelun syöpää vastaan
Välillä en muista, mitä tapahtui.
Aivan kuin olisin mennyt automaattiohjaukseen...
Tein mitä luulin oikeaksi ja mitä muut halusivat.
Ja olin sellainen kuin muut odottivat minun olevan.
Tai käyttäydyin niin kuin muut odottivat.
En tiedä, miltä minusta tuntuu. Se on outoa.
Jotkut istuvat nurkassa ja itkevät.
Tuntui pahalta jatkaa, mutta uskon, että isä olisi halunnut sitä.
Kun hän oli sängyssä koko kuukauden, hän kyseli, miksi en treenannut.
Menin tavallaan lukkoon.
En tiedä miksi, mutta menin treenaamaan seuraavana päivänä.
Osallistuin maan mestaruuskisoihin kymmentä päivää myöhemmin.
Minä vain jatkoin, koska en osannut muutakaan.
Minulla ei ollut mitään eikä ketään muuta.
Olin yksin.
Minun oli esitettävä rohkeaa, kuten aina,
koska minun oli ylläpidettävä kulissia siitä,
että kaikki oli hyvin. Ei ollut.
En kuitenkaan osannut käsitellä sitä.
Hän totesi, että harjoittelu ja entiseen malliin jatkaminen -
oli tapa suunnata ajatukset muualle.
Uskon, että hän lokeroi jälleen,
jolloin hän oli täysin keskittynyt johonkin,
eikä voinut siksi ajatella muita asioita.
Tom Daley suree isäänsä Robia hautajaisissa Plymouthissa
Ihmiset kiipesivät tikkaille ja yrittivät ottaa minusta kuvia...
kun näin isääni kannettavan arkussa.
Heitä pyydettiin pysymään poissa.
Kun ajattelen sitä nyt, se tuntuu todella loukkaavalta.
Olin todella yksinäinen.
Todella.
Nyt kun tiedän kaiken, minkä tiedän, olisin välttänyt kaiken media-ajan.
Sitä tarvitsee aikaa surra ja käsitellä tapahtunutta.
Tuntui, että piti esittää rohkeaa muille samassa tilanteessa olleille,
mutta oikea teko olisi ollut näyttää, että minulla oli vaikeaa.
En pystynyt puhumaan äidilleni tai veljilleni vaikeuksistani.
En halunnut huolestuttaa heitä. Siksi pidin sen aina omana tietonani.
Minulla ei ollut kanavaa, jonka kautta purkaa tuntojani.
Ainoat, joille pystyin puhumaan, olette te siellä ruutujen ääressä.
Vuoden 2011 lopussa -
urheilujohtajamme käski minun laihduttaa.
Hän sanoi, että olin ylipainoinen ja että pitäisi näyttää hoikemmalta,
kuten vuonna 2008.
Tunsin ensi kertaa, että minua ei arvosteltu hyppyjen,
vaan ulkonäön perusteella.
Ryhdyin melko äärimmäisiin toimiin, jottei ruoka jäänyt vatsaani.
Järkevä ihminen olisi tiennyt, ettei ollut lihava,
mutta vain se pyöri mielessäni ennen olympialaisia.
Minulla oli päiväkirja, johon kirjasin päivän ja painoni.
Jäin oman onneni nojaan asian kanssa.
Vaikka minulla oli tapaamisia urheilupsykologin kanssa,
en osannut tuoda asiaa esille. Sen ääneen sanominen tuntui hölmöltä.
Se kuitenkin pyöri mielessäni päivittäin.
Aina kun päätin, mitä söisin, jos ylipäänsä söin,
annoin nälkäni kasvaa niin suureksi, että ahmin valtavan määrän,
mistä tuli niin syyllinen olo, että oli pakko tehdä asialle jotain.
Se oli muutakin kuin syömishäiriö.
Se kuvasti sitä, miten paljon stressiä ja ahdistusta -
hän koki valmistautuessaan vuoden 2012 Lontoon olympialaisiin.
Minua hävettää yhä puhua siitä,
koska näin jälkeenpäin tuntuu, että olisi ollut helppo pyytää apua.
Mutta kun siinä tilanteessa on, tuntuu, ettei kukaan voi auttaa.
Hän oli Lontoo 2012. Hän antoi sille kasvot.
Näin hänen kasvonsa valtavissa mainostauluissa.
Minusta se oli aivan älytöntä.
Minun käsitykseni mukaan miehillä ei ollut syömishäiriöitä -
tai mielenterveysongelmia.
Miesten odotetaan olevan machoja, jotka selviävät mistä vain.
En ollut sellainen. En tiennyt, kenen kanssa voisin puhua.
Yhdistävä tekijä on se, että tunsin, että jäin kaiken kanssa yksin.
LONTOO
Kokemus oli lähes kidutusta. Halusin niin epätoivoisesti menestyä.
Olin maailman, Euroopan ja Kansainyhteisön mestari,
joten odotettiin, että voittaisin olympiamitalin.
Olimme kuitenkin kisoissa. Olimme onnistuneet.
Muistan hetken todella epätodellisena.
Katsomon yläosaa ei edes nähnyt -
valtavan väkijoukon ja Britannian lippujen takaa.
Ei kovinkaan hyvä. Hän saa kotiyleisöltä valtavasti tukea.
Hän näytti turhautuneelta lähtiessään hyppyyn.
En tiedä, mitä hän sanoi. Ehkä välähdykset häiritsivät.
Hän menetti hallinnan lähdössä, kun tila loppui.
Huono aloitus Daleyltä, aivan kuten alkuerissä.
Kun hyppää, täytyy ajatella hyvin visuaalisesti.
Täytyy tietää täysin, missä on, kun pyörii ja vääntää itseään.
Kun lähdin, monet ottivat kuvia salamalla.
Kotiolympialaisista haluttiin kuvia. Niitä ei tajuttu olla ottamatta.
Se oli ensimmäinen kerta, kun pyysin uutta hyppyä.
Hän sanoi: "Äiti, en nähnyt mitään."
"En tiedä, miten päädyin veteen oikein päin."
Hän olisi voinut kuolla, jos olisi pudonnut huonosti.
Moista tilannetta kutsutaan liikekammoksi.
Se oli ollut minulle ongelma,
ja kun kammo iski Lontoossa, sekosin.
Nousin ylös, taputin käsiäni ja huusin, ja kilpailu keskeytyi.
Urheilijan on pyydettävä uutta hyppyä,
joten menin tuomarin luo selittämään, mitä oli tapahtunut.
Kuvamateriaali käytiin läpi. Luulen, että pyyntöäni osattiin odottaa.
Kun sain käskyn hypätä uudelleen, olin kauhuissani.
Hyvänen aika. En muistanut, milloin olympiahyppy olisi uusittu.
Yleensä sitä aloittaa alusta, rakentaa kaiken hitaasti uusiksi -
ja miettii, mistä saa itsevarmuutta laudalle.
Minä jouduin kuitenkin hyppäämään uudestaan -
18 000 paikalla olleen ja miljoonien kotikatsojien nähden.
Pelkäsin tehdä sen uudestaan. Seisoessani hyppylaudalla mietin:
"Miten pääsen uudestaan flow-tilaan?"
Tämä hyppy ratkaisisi, vaikka olisi edellistä huonompi.
Hyppy oli parempi kuin edellinen, joten hän oli mukana taistelussa.
Tämän eteen olet tehnyt töitä kokonaisen vuosikymmenen.
Tämä on se, mitä kuvittelit,
kun päätit edustaa Isoa-Britanniaa olympialaisissa.
Onnea, Tom Daley. Koko maa on tukenasi.
Kyllä! Hyppy on hyvä! Enempään hän ei pysty.
Hypyn piti olla täydellinen, ja oli, jos muutamia roiskeita ei lasketa.
Nuo neljä vuotta olivat uskomattoman rankkoja perheellemme.
Kaikki, mitä jouduin käymään läpi vuosina 2008-2012.
Se, miten paljon minun piti kasvaa oltuani pieni poika.
Tunsin kasvaneeni huimasti.
Vaikka täytinkin vasta 18.
Se oli ensi kerta, kun tunsin iloa isäni kuoleman jälkeen.
Se oli hetki, jolloin ajattelin,
että halusimme olympiamitalia enemmän kuin mitään.
Se tapahtui, mutta sitten se oli ohi.
Lontoo 2012 oli ohi. Mitä seuraavaksi?
"Teenkö sen uudelleen? Käytänkö taas neljä vuotta -
päästäkseni ehkä taas olympialaisiin?"
Hän ei ollut hyvässä jamassa.
Hän ei tiennyt, mitä tehdä tai missä halusi olla.
Olympiamitalin voittaminen oli huumaavaa, mutta olin yksin.
Kenelläkään joukkueessani ei ollut olympiamitalia, ja kun puhuin heille,
he sanoivat: "Voitit olympiamitalin, miksi suret?"
Tom Daley -brändinä oli kuitenkin kysytympi kuin koskaan.
Isäni kuoltua olin perheen elättäjä.
Äidilleni ja veljilleni.
Halusin huolehtia heistä parhaalla mahdollisella tavalla.
Jokaisesta sponsorista, sopimuksesta -
ja kaikesta tienaamastani vei kuitenkin osan Britannian lajiliitto.
Minua arvosteltiin jatkuvasti siitä, että en harjoitellut kylliksi,
vaikka osallistuin aina treeneihin.
Olin todella omistautunut unelmani saavuttamiselle.
Tein kyllä monia asioita lajini ulkopuolella,
mutta tapani käsitellä elämäni vaikeuksia -
oli olla ajattelematta ja pitää itseni niin kiireisenä,
ettei minulla ollut aikaa sääliä itseäni.
Halusin vain jatkaa eteenpäin.
Uimahyppyliitto ei ollut tyytyväinen. Moinen muka häiritsi keskittymistä.
"Miten voitan?"
"Minun on huolehdittava perheestäni, mutta te ette halua tukea minua."
Niin rahoitus vain toimii brittiläisessä urheilussa.
Näin punaista ja vastasin lehtijuttuun,
jossa väitettiin, ettei hän keskittynyt harjoitteluun.
Äitini kirjoitti avoimen kirjeen uimaliiton toimitusjohtajalle,
jotta liitto antaisi hänen poikansa tehdä omaa juttuaan rauhassa.
"Hän yrittää parhaansa altaassa -
ja yrittää myös elättää perheensä 18-vuotiaana."
Kauden 2013 päätyttyä olimme Barcelonassa MM-kisojen jälkeen.
Istuin alas valmentajani kanssa, koska minulla oli kerrottavaa.
Hän luuli, että halusin lopettaa hyppäämisen.
Hän tiesi, miten vaikea vuosi oli ollut minulle.
Sanoin hänelle, että halusin muuttaa Lontooseen.
Tarvitsin jotain erilaista ja uutta ja erilaisen näkökulman urheiluun.
Sanoin: "Olisi ihanaa, jos tulisit mukaani,
koska olet ollut valmentajani alusta asti."
En usko, että se, mitä Plymouthilla ja minulla oli tarjolla,
olisi pystynyt haastamaan sitä, mitä oli tarjolla Lontoossa.
Hän jäi Plymouthiin johtamaan Plymouth Divingia,
ja minä muutin Lontooseen. Ongelma oli, ettei minulla ollut seuraa.
Olympianäyttämöä uusittiin yhä. Ylimääräisiä istuimia poistettiin,
ja tilasta tehtiin vapaa-ajankeskusta.
Urheilujohtajamme Alexei soitti minulle,
ja kertoi, että joku tahtoi puhua kanssani.
Hän antoi puhelimensa eteenpäin, ja ääneen pääsi Jane.
Me kaikki tiesimme Tomista. Hän oli seuraava nouseva tähti.
Minulla oli jo tähtiä, joten Tom ei silloin merkinnyt niin paljon.
Alexei ilmoitti, että Tom oli Yhdysvalloissa,
mutta tulisi treenaamaan kanssani.
Sanoin: "Selvä. Ilmoita, kun hän tulee."
Luulin, että siinä menisi viikkoja. Hän sanoi: "Hän tulee jo huomenna."
Tom sanoi: "Jane, haluan voittaa olympiakultaa."
"Kiinnostaisiko sinua muuttaa Lontooseen?"
Sanoin: "Ei."
Tulimme todella hyvin toimeen.
Tuntui, että se voisi olla uuden alku.
En tiennyt, mitä odottaa. Sitten hän sanoi haluavansa palata.
Toisessa käynnissä oli enemmän kyse hänestä ihmisenä -
ja siitä, mitä hänen elämässään tapahtui tuolloin.
Tapasin Lancen maaliskuussa olympialaisten jälkeen.
Olin LA:ssa kuvaamassa.
Hän otti puhelimeni ja tallensi numeronsa siihen.
Kun sain puhelimen takaisin, näin,
että hän oli pannut numeronsa loppuun silmää iskevän hymiön.
Yksikään heteromies ei ole koskaan pannut sellaista numeronsa perään -
antaessaan numeronsa kundille.
Ensimmäisiä asioita, mistä puhuimme,
oli se, että hän oli vähän aikaa sitten menettänyt isänsä.
Minä olin menettänyt vähän aikaa sitten isoveljeni,
joka oli kuin isä, sillä minulla ei ollut isää.
Olin juuri voittanut Oscar-palkinnon, Tom ensimmäisen olympiamitalinsa.
Pystyimme jakamaan toistemme kanssa saavutuksia seuraavan alakulon.
Kun voittaa jotain, mistä on voinut vain unelmoida,
jokin sisällä hajoaa, ja se on koottava uudelleen.
On ani harvoja, joiden kanssa tunteen voi jakaa.
Ihmiset ajattelevat, että pitäisi olla kiitollinen.
Kamppailin hyppäämisen kanssa ja tunsin, etten pystyisi jatkamaan.
En nähnyt mitään syytä jatkaa.
Lance inspiroi minua haluamaan jatkaa.
Hän inspiroi minua pyrkimään suuruuteen -
ja olemaan paras mahdollinen versio itsestäni.
Se oli erityistä, koska ymmärsin ensi kertaa,
etten tuntenut miehiin vain seksuaalista vetoa.
Voisin rakastua mieheen.
Lensin Lontooseen. Uskottelin, että olin tekemässä elokuvaa.
Se oli osittain totta, mutta matka ei ollut välttämätön.
Halusin nähdä Tomin.
Muistan järjestäneeni juhlat -
ja kertoneeni tiimilleni, ketkä olivat tulossa.
He neuvoivat minua välttämään kuvatuksi tulemista Lancen kanssa,
koska hän oli merkittävä LGBT-aktivisti,
ja minua voitaisiin luulla homoksi.
Mietin, olisiko se niin kamalaa.
Yhtäkkiä tunsin valtavaa häpeää.
Manageri hoiti huonosti yhtä Tomin elämän tärkeimmistä osista.
Hänen sydäntään, rakkauselämäänsä, tulevia suhteitaan ja perhettään.
Se on velvollisuuksien laiminlyöntiä. Manageri olisi pitänyt erottaa.
Meillä oli kriisikokouksia siitä, miten käsittelisimme asiaa.
Menettäisin kuulemma sponsorini ja fanini.
Miten voisin koskaan kilpailla Lähi-idässä,
Venäjällä ja muissa maissa?
Minut täytti pelko siitä, mitä tulisi ja ei tulisi tehdä.
Ei ollut minun asiani painostaa häntä tulemaan kaapista.
Muistan haastattelun, jossa kysyttiin:
"Sinulla on paljon homofaneja. Miksihän?"
"Mitä tuumit niistä, jotka pitävät sinua homona?" Viis veisasin.
Sitten tuli tämä otsikko.
"En ole homo, mutten välitä, jos uskotte muuta."
Se oli ensimmäinen kerta, kun tunsin itseni väärinymmärretyksi -
ja väärin esitetyksi median käsissä.
On pelottavaa tuntea itsensä Britannian mediakulttuurin orjaksi,
koska se kulttuuri voi olla pelottavaa.
Olen tiennyt olevani homo kolmevuotiaasta lähtien,
ja kun jouduin elämään elämääni jonain muuna -
ja esittämään ihmistä, joka en ollut, se oli uuvuttavaa.
Silloin päätin tulla kaapista.
Useimmat teistä kai ihmettelevät, miksi julkaisen tämän videon.
Istuin huoneessani yrittäen keksiä, mitä halusin sanoa -
ja kuinka paljon.
Minun on ollut aina vaikea puhua parisuhteistani.
Kun tämän vuoden kevät koitti...
Elämäni muuttui valtavasti, kun tapasin erään henkilön,
ja se henkilö on mies.
Vaikka siitä ei ole kovin kauan, aika tuntuu pitkältä,
kun huomioi, missä nyt ollaan LGBTQ+-oikeuksien kanssa,
queer-ihmisten hyväksymisessä urheilussa -
ja yleisesti ottaen queer-ihmisten esittämisessä julkisuudessa.
Kaapista tulo osoittaa Tomin rohkeuden
Videon julkaiseminen oli pelottavaa, mutta palaute oli pääosin myönteistä.
Hän katsoi kameraan ja sanoi: "Tällainen minä olen."
"Olen aina ollut ja olen onnellinen."
Katsojat huomasivat sen ja näkivät, että jokin hänessä avautui.
Olen yhä Tom ja haluan yhä voittaa olympiakultaa Riossa vuonna 2016.
Se tuntui vapauttavalta, kuin naamiota ei enää olisi ollut,
ja pystyin vain...
Vain elämään. Jokainenhan haluaa elää omana itsenään.
Lance tuli meille yöksi. Kaikki tuntui käyvän järkeen.
Tom sanoi minulle: "Jotta voittaisin kultamitalin,
haluan, että tulet mukaan auttamaan minua."
Loppu on historiaa. Pakkasin tavarani ja muutin kolmen viikon kuluessa.
Meidän piti selvittää ongelmat, joita minulla oli selän kierrossa.
Ajattelin, että jos en keksisi jotain,
Tom ei varmaan pystyisi jatkamaan.
Hän ei halunnut edes treenata. Hän oli niin peloissaan.
Hän näytti videon jostakusta Cirque du Soleilissa -
hyppäämässä venäläiseltä keinulta 3,5 volttia yhdellä kierteellä.
Hän kysyi, olinko nähnyt sen. Vastasin: "Olen. Miten niin?"
Hän ajatteli, että voisimme muuttaa sirkustempun olympiahypyksi.
Ajattelin, että selvä.
Jokainen positiivinen luu hänen kehossaan sanoi:
"Joko teen tämän tai en enää hyppää."
Lance antoi sille lempinimen "ilotulitus",
koska olin pieni pallo, joka putosi ilman halki,
ja juuri ennen laskeutumista tein nopean kierteen.
Se muistutti hieman ilotulitusta ja sai siksi sen lempinimen.
Tom Daley: "Menen olympialaisiin voittamaan."
Daley uskoo voittoon
Hänen ei vain uskottu, vaan odotettiin voittavan kultaa.
Tunsin Riossa olevani valmiimpi olympialaisiin kuin koskaan.
Meillä kävi hyvä tuuri, kun pääsimme syncroon,
koska meidät paritettiin vasta iltapäivällä.
Uskoimme itseemme, koska emme olleet jääneet sinä vuonna mitaleitta.
Ihme kyllä voitimme pronssia.
Tunsin olevani fyysisesti ja henkisesti parhaassa kisakunnossa.
Olin täysin flow-tilassa.
Hän oli paras hyppääjä siellä.
Hän oli paras hyppääjä 10 metriltä Riossa.
Yksilökilpailussa odotin voittavani kultaa.
Tein olympiaennätyksen alkuerissä ja voitin, ja nyt olisin...
Semifinaali. En ole edes katsonut omia hyppyjäni.
Pelkäänpä, ettei homma tästä paljon parane.
Huolestuin, kun Tom sai korvatulehduksen Riossa.
Hän ei myönnä sitä. Hänen mukaansa urheilija ei voi keksiä tekosyitä.
Pitää olla kunnossa, jotta voi hypätä turvallisesti,
koska ei ole leikin asia osua veteen 55 kilometrin tuntinopeudella.
Eräs tyttöni löi päänsä ja menetti tajuntansa.
Jouduimme sukeltamaan viisi metriä nostaaksemme hänet.
Joitakin hyppääjiä on kuollut.
Pelkäsin henkeni puolesta aina, kun olin laudalla.
Hän taputteli kehoaan, lantiotaan tai kasvojaan moneen kertaan.
Huomasin, miten hän yritti kätkeä sen.
Hän uskoi, että ilman taputtelua ei kävisi hyvin.
Minä en saanut astua tiettyjen viemärien päälle Lontoossa.
Se tiesi huonoa onnea, ja olisi syyni, jos hän jäisi neljänneksi.
Heti kun osuin veteen, tiesin epäonnistuneeni.
Olympialaisissa ei voi hypätä noin.
Jane pysyy yleensä altaan reunalla, mutta nyt hän tuli sinne,
missä istuin, kävelin edestakaisin ja tuijotin tulostaulua.
Jane kertoi jälkikäteen, että halusi läimäyttää.
Kieltäydyin uskomasta, että finaalipaikka voisi livetä.
Katsoin, kun hänellä oli uransa huonoin päivä -
suurimmalla näyttämöllä.
Muistan osuneeni veteen ja ajatelleeni, että se oli siinä.
Kaikki oli ohi.
En edes tiennyt, miten käsitellä sitä.
Olin saavuttanut pohjan hyppyurallani.
Olisin luultavasti lopettanut, jos olisin voittanut kultaa.
Niin minä sen kuvittelin.
Se on totta, mitä sanotaan.
Suurimmat saavutukset syntyvät suurimmista epäonnistumisista.
On tosin tylyä puhua epäonnistumisesta,
koska voitimme pronssia parihypystä.
Minun ja Tomin tavoitteena oli kuitenkin olympiakulta.
Rikoimme alkuerissä maailmanennätyksen.
Sen jälkeen olisi tarvittu kaksi maailmanennätystä lisää.
Ja meiltä loppui polttoaine.
Meiltä loppui emotionaalinen, henkinen ja fyysinen kestävyys.
Näin Lancen ulkona ja romahdin.
Hän sanoi: "Tarinasi ei pääty tähän. Tämä ei ole ohi."
"Ehkä sinun ei ollut tarkoitus voittaa kultaa Riossa,
koska tulevan lapsesi on määrä nähdä sinun voittavan."
"Jatkamme tätä vielä neljä vuotta. Tiedän, että olet maailman paras."
"Teemme sen, koska jos olisit voittanut nyt, olisit lopettanut."
"Ja jos olisit lopettanut, tulevat lapsemme,
jotka nimesimme jo ensitreffeillämme, eivät näkisi isänsä hyppäävän."
"He eivät näkisi isänsä tekevän sitä, mikä ajaa häntä eteenpäin."
"Tämä on siis hyvä juttu."
"Meidän täytyy mennä naimisiin ja hankkia lapsia."
"Ja sinun on valmistauduttava Tokion olympialaisiin,
joissa teet selvää jälkeä lastesi vuoksi."
"He näkevät, miten inspiroiva ihminen heidän isänsä on."
Sain perspektiiviä, enkä enää määritellyt itseäni -
vain hyppyjeni kautta. Olen muutakin kuin ne.
Aviomies, isä, ystävä, poika.
Elämässä oli muutakin kuin se, miten hyvin hyppäsin.
Se auttoi muuttamaan ajattelutapaani ennen Tokiota.
Parhaissa ja innoittavimmissa Hollywood-tarinoissa -
mitä tapahtuu ennen auringonnousua?
Tulee uskomattoman pimeää.
Sydän on särkynyt. Ei ole pakotietä. Peli on pelattu.
Niin käy ennen kolmatta näytöstä,
jossa sankari nousee, loistaa ja voittaa kultaa.
Uskon, että Tom tiesi pystyvänsä siihen. Siitä tuli tehtävämme.
Emme vain tienneet, että siihen menisi viisi vuotta.
Olympialaiset ja paralympialaiset siirretään koronaviruksen takia
Sulkutila oli mieletön kokemus.
Opin neulomaan. Treenasin kotona.
Tein kuperkeikkoja sohvatyynyjen päällä -
ylläpitääkseni jonkinlaisia hyppytaitoja.
Se oli surrealistista aikaa,
mutta avasi silmäni sille, että elämä voi muuttua milloin vain.
Pitää lakata ajattelemasta, että voi hallita kaikkea -
ja yrittää olla läsnä ja elää hetkessä.
Kun yrittää hallita kaikkea, se käy ylivoimaiseksi.
Siinä menee valtavasti energiaa hukkaan.
Ei ole aikaa kiertää kaikkia Lontoon viemäreitä.
Ei ole aikaa taputella päätä tai tavoitella onnea muilla tavoilla,
joita hän pani meidät tekemään. Siihen ei ole aikaa.
Allas, koti. Allas, koti.
Allas, kilpailu, koti.
Sitä tulee hyvin tietoiseksi ajastaan ja siitä, miten sen käyttää,
koska ajan haluaa viettää poikansa kanssa.
Se oli aivan uutta Tomille.
Mielestäni se on yksi tekijöistä, joilla oli merkitystä,
ja jotka aloittivat kulta-, hopea- ja pronssiryntäyksen.
Tiesin, että hän oli eri ihminen kuin se, jonka olin tavannut.
TOKIO
Matt vietti paljon aikaa Tomin seurassa.
Meillä oli uskomattoman vahva suhde.
- Valmiina. - Yksi, kaksi, kolme, nyt.
He olivat kuin perhettä. Teimme kaiken toistemme hyväksi.
Valmensin parhaani mukaan heidän vuokseen,
ja he hyppivät parhaansa mukaan toistensa ja minun vuokseni.
Kiinalaiset olivat lyömättömiä.
Heillä oli hieno, jopa erinomainen päivä.
Yksi, kaksi, kolme, nyt.
Ajattelin: "Hienoa, saamme hopeaa." Kultamitali ei käynyt mielessäkään.
Vasta Tom nosti asian esiin hypyn jälkeen.
Istuin vain ja ajattelin: "Upeaa, kaverit. Onnistuimme hienosti."
Hän kuiskasi minulle: "Jane, me voitamme."
Olin aivan ihmeissäni.
Hän sanoi: "Katso tulostaulua."
Tiesimme tehneemme kaiken inhimillisesti mahdollisen,
jotta Kiinan olisi mahdollisimman vaikeaa lyödä meidät.
Heillä oli silti mahdollisuus mennä edellemme.
Hän sanoi: "He tarvitsevat yli sata pistettä."
Mietin, että miksi muka.
Hehän olivat edellämme. En ollut seurannut.
Hän sanoi: "He tarvitsevat voittoon yli sata pistettä."
Kysyin, oliko hän tosissaan. Hän sanoi olevansa.
Meidän piti seistä sivussa ja odottaa,
ja odotus tuntui pisimmältä, minkä kuvitella saattaa.
Tiesimme, että saisimme ainakin hopeaa.
Uimahypyissä hopeamitali on käytännössä kuin kulta,
koska oletetaan, että Kiina voittaa kaiken.
Tiesimme kasanneemme Kiinalle maksimipaineet. Muuta ei voi tehdä.
Kun näin heidän hyppynsä, ajattelin: "Se oli täydellinen. He voittavat."
Ainoa ero kaksikon välillä oli etäisyydessä tasosta.
Katsoin Tomia saadakseni tietää, mitä tapahtui.
Hän alkoi huutaa, ja tiesin, että hän oli voittanut kultaa.
Sellaista ei vain tapahdu.
Osaan kirjoittaa onnellisia loppuja,
mutta ne tuntuvat korneilta, koska elämässä kaikki ei natsaa niin.
Tom oli juuri kirjoittanut mitä upeimman kolmannen näytöksen.
Ja hän ansaitsi sen.
Se oli kaiken huipentuma.
Olympiakultaa suurempaa ei olekaan.
Se antoi arvon muutolleni Lontooseen ja epäonnistumisellemme Riossa -
ja osoitti, että unelmat voivat toteutua.
Se oli hetki, josta olin unelmoinut.
Kuvittelin seisovani palkintokorokkeen huipulla -
ja laulavani kansallislaulua.
Se tunne, kun seisoo olympialaisten kultapallilla,
on ainutlaatuinen.
Luulen, etten koe enää koskaan vastaavaa.
Thomas Daley.
Emme saaneet olla lähellä muita,
joten meidän piti antaa mitalit toisillemme,
mikä oli erityistä. Minusta sitä pitäisi jatkaa.
Tiesin aina, että voisin voittaa.
Ajan myötä jouduin hyväksymään sen, etten ehkä kuitenkaan voittaisi.
Mutta me voitimme.
COVIDin synkkyydestä huolimatta maailmassa oli silti tilaa ilolle.
Oli jo aikakin, että joku, joka oli niin omistautunut lajille,
sai ansaitsemansa kultamitalin.
Sitä ymmärtää vasta jälkikäteen, miten paljon vaivaa on nähnyt,
jotta voittaisi lopulta olympiakultaa.
Ja kertoihin, joina niin ei ihan käynyt.
Ja kertoihin, joina suoritus ei ihan riittänyt.
Sitä muistaa surun, jota tunsi, kun ei päässyt finaaliin.
Kaikki loksahti Tokiossa kohdalleen. Se oli todella erityinen hetki.
Olympialaiset olivat tosin erikoiset, kun joutui olemaan erossa kaikista.
Saavutin lajissa kaiken, mitä olin koskaan halunnut,
ja tunsin olevani todella tyytyväinen uraani.
Uskoin, että urani oli siinä.
Pystyin nauttimaan asioista, kuten ajasta perheeni kanssa.
Pääsin nauttimaan elämän pienistä iloista.
Vuonna 2023 olimme Colorado Springsissä, jossa Phoenix syntyi.
Vierailimme siellä Olympia- ja paralympiamuseossa.
Ihmiset siellä alkoivat tunnistaa Tomin.
Ennen kuin huomasimmekaan, henkilökuntaa kokoontui parville.
Seisoimme keskellä, kun he alkoivat taputtaa.
On olemassa video siitä, mitä olympiaurheilijalta vaaditaan:
kovaa työtä, verta, hikeä, kyyneleitä ja omistautumista.
Oikealla puolellani, missä Tom istui, oli hiljaista. Katsoin sinne.
Toisen tai kolmannen kerran suhteemme aikana hän itki.
Robbie kysyi: "Mikä hätänä, isi?"
Sanoin, että kaipasin hyppäämistä ja olympialaisissa kilpailemista,
koska se oli hauskinta, mitä olen koskaan kokenut.
Rob sanoi: "Haluan nähdä sinut olympialaisissa."
Se riitti siihen, että aloin harkita paluuta altaaseen vielä kerran.
En tiedä, onko typerää palata altaaseen,
vai onko se mahdollisuus pitää hauskaa -
ja vain hypätä ilman paineita.
Pariisi 2024 on ehdottomasti tavoite.
Ehkä näette minut vuoden päästä hyppäämässä.
On yksi asia puhua eri tarkoituksesta,
perheestä ja lapsista,
mutta kilpailuhenkinen puoli on todellinen liikkeellepaneva voima.
Olimme päättäneet muuttaa Los Angelesiin.
Soitin puheluita alkaakseni treenata Tom Stevensin kanssa UCLA:ssa.
En tiedä miksi, mutta tunsin olevani taas kotona.
Nyt aamulla on tarkoitus lämmitellä, tehdä vähän syketreeniä ja voltteja -
ja saada kroppa liikkeelle, sillä olen nyt vanha mies.
Luulen, että pystyn pääsemään vielä olympialaisiin.
Voisin tehdä paluun -
ja kilpailla olympialaisissa ensi kertaa kahden lapseni nähden.
Hänellä on edelleen kyky nostaa meitä -
ja saada meidät arvostamaan lajiamme etenkin silloin, kun hän on mukana.
Harjoitteluni oli täysin erilaista. Treenasin vuoden enkä neljää.
Muutin rutiinini niin, että treenasin vain kerran enkä kahdesti päivässä.
Harjoittelin vain parihyppyä varten.
Minun ei tarvinnut miettiä yksilöhyppyjä,
joten jätin pois kierrehypyn ja käsilläseisonnan.
Saatoin keskittyä neljään parhaaseen hyppyyni.
Pääsin harjoittelemaan UCLA:han, mikä tarkoitti, etten ollut kotona -
eli siinä hektisessä ympäristössä, jossa kaikki yrittävät olla parhaita.
Sain vain harjoitella, olla vapaa siitä ja nauttia ajastani.
En pitänyt mitään itsestäänselvyytenä, koska tiesin,
että kilpailusta tulisi oikeasti viimeiseni,
koska en voi osallistua enää vuonna 2028.
PARIISI
Seisoessani valmiina ensimmäiseen hyppyyni, tunsin voittaneeni jo.
Kun sain nähdä lapseni ja mieheni yleisössä,
tunsin, että se oli se hetki, jonka halusin.
Yksi, kaksi, kolme, nyt.
TUO ON MINUN ISINI!
Olen innoissani. Tiedämme kyllä miksi.
Vuorossa ovat Noah Williams ja Tom Daley 6. kierroksella.
Epäilemme, että tämä on ehkä Tomin viimeinen hyppy.
Ei kultaa tällä kertaa, mutta paikka korokkeella kuitenkin.
Tom Daley toteutti olympiaunelmansa.
Hän kilpaili viisissä: Pekingissä, Lontoossa, Riossa, Tokiossa -
ja nyt viimeiseksi Pariisissa.
Thomas Daley, Iso-Britannia.
Ja näin Tom Daley on saanut sarjan täyteen.
Hän on voittanut enemmän mitaleja 10 metrinhypyssä kuin kukaan muu.
Sitä saa ehkä kymmenen hyvää vuotta ennen kuin keho sanoo ei.
Tom sai 20 vuotta.
Ei tuntunut siltä kuin olisin nähnyt perheeni yhden olympiakisan jälkeen.
Tuntui kuin koko urani olisi saanut sinetin.
Sain vihdoin jättää taakseni kaikki tunnit, päivät,
viikot, kuukaudet ja vuodet, jotka olen käyttänyt hyppäämiseen.
Hän rakastui lajiin, jossa yhdistyvät kauneus ja urheilullisuus.
Lajiin, jossa hän voisi toteuttaa täydellisyyden tavoitteluaan.
Lajiin, jossa kaikki tapahtuu 1,6 sekunnissa,
ja siinä ajassa on tehtävä lukemattomia asioita oikein.
Hän sanoi: "Haluan sinun tietävän, että rakastan sinua todella paljon.
Tiedän, etten koskaan sano, miten paljon sinusta välitän."
Piti luopua monista asioista, jotta Tom Daley voisi elää unelmaansa.
Hänen unelmansa oli myös minun.
Sain vahvistuksen siitä, että olin hänelle enemmän kuin vain valmentaja.
Se merkitsi minulle enemmän kuin mikään muu maailmassa.
Koko elämäni on pyörinyt uimahyppäämisen ympärillä.
Koko elämäni on ollut 1,6 sekunnin hiomista täydelliseksi.
Harjoittelin neljä vuotta asiaa varten,
joka on ohi alle 10 sekunnissa, enkä muuttaisi mitään.
Nämä 23 vuotta ovat olleet minusta parhaat mahdolliset.
On ollut upeaa tavata mahtavia ihmisiä -
ja matkustaa uskomattomiin paikkoihin.
Välillä se on ollut rankkaa ja haastavaa,
ja välillä on tuntunut, etten jaksa, mutta olen sinnitellyt.
Jos on yksi asia, josta olen innoissani, niin se,
että voin jakaa tämän Robbien ja Phoenixin kanssa.
Ja että minulla on muisto, jota voin esitellä koko ikäni,
ja että voin jakaa kyseisen hetken heidän kanssaan.
Olen onnekas, että lähelläni on nyt ihmisiä,
joiden kanssa tunnen oloni hyväksi ja joille voin puhua kaikesta.
Se johtuu myös siitä, että olen laskenut muurini.
Muurini olivat pystyssä hyvin kauan.
Olemme kuulleet, että lopetat ja että olympialaiset ovat viimeisesi.
Miksi näin on ja miltä sinusta tuntuu?
Siitä on vaikea puhua.
Se tuntuu oudolta.
Ainoa pysyvä asia elämässäni on nyt poissa.
Vain aika näyttää, mikä seuraava matkani on,
mutta se on varmasti yhtä täynnä ylä- ja alamäkiä.
Juuri nyt ajan viettäminen Lancen, Robbien ja Phoenixin kanssa -
on minulle tärkeintä.
Isäni kuoleman jälkeen yritin täyttää tyhjiön.
Ymmärrän nyt, että kun en tehnyt sitä vain itseni takia,
vaan myös ystävieni, perheeni, joukkuetoverieni ja maani vuoksi,
sain voimaa jatkaa uraani.
Odotan innoissani tulevaa -
ja sitä, mitä minä, poikani ja Lance saavutamme tulevaisuudessa.