Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PLYMOUTH, ANGLIA
Hová mész ma?
- Mi? - Hová mész ma, Tom?
Ma megyek az Olimpiára.
Most keltem fel.
Épp reggelizem, szóval körülbelül...
negyed kilenc van,
úgyhogy háromnegyed kilenckor elindulok itthonról.
Megreggelizem, felmegyek,
felveszem az olimpiai mezemet az utazáshoz,
és bepakolok még pár dolgot a táskámba.
- Várod már? - Igen.
Hová mész ma?
- Mi? - Hová mész ma, Tom?
Ma megyek az Olimpiára.
Most keltem fel. Épp reggelizem.
Szóval körülbelül negyed kilenc van,
úgyhogy háromnegyed kilenckor elindulok itthonról.
Megreggelizem, felmegyek,
felveszem az olimpiai mezemet az utazáshoz,
és bepakolok még pár dolgot a táskámba.
Nem hinném, hogy ezt láttam már.
Vicces látni magamat a kezdet kezdetén,
ahogy megkérdeznek, forog a kamera,
aztán hirtelen más ember vagyok.
Sosem kaptam képzést médiaismeretekből,
leszámítva a tényt, hogy kamerák követnek
már kilenc-tíz éves korom óta.
Apukám mindenhová vitt magával videokamerát.
Ó, meg akarod örökíteni a fránya kamerával!
Ahogy látszik, elég bosszantónak találtam,
hogy mindent lefilmez.
Most viszont micsoda remek emlék, amelyet megörökített, például,
amikor az első olimpiámra indultam.
Azt a gyereket látva eszembe jut,
fogalmam sem volt, mi fog történni az életemben.
Elbizakodott, rendkívül magabiztos, és nagyon laza.
Íme Tom Daley, az olimpiai csodagyerek.
A 13 éves őstehetségnek sikerült elsajátítania a toronyugrás
összetett fizikai és szellemi követelményeit.
Tom Daley műugrásra született,
és élete nagy részét lefelé tekintve töltötte
az ijesztően magas, tíz méteres ugrótoronyból.
Tom tündéri, szerethető kisbaba volt, imádta, ha ölelgetik.
Remek humorérzéke van, ami már baba korában is kiderült.
Bármin képes kuncogni.
Imádta a vizet, és örömmel tanult meg úszni.
Ha jó a kedved üsd a tenyered,
ha jó a kedved, üsd a tenyered!
Amikor Tom hétéves lett, elvittük egy helyi uszodába
ahol műugró edzéseket tartottak.
Teljesen lenyűgözte és azt szajkózta, hogy: "Anyu, ezt ki akarom próbálni!"
Beírattuk az első órára, és nagyon imádta.
A többi pedig már történelem.
Felhívott az egyik edzője, akivel dolgozott,
hogy muszáj őt megnéznem.
Eléggé különleges.
Átugrottam és 15 percig néztem.
Azután megfordultam és azt mondtam a többieknek:
"Ebből a srácból tuti sosem lesz toronyugró".
Igaz, ami igaz, el sem jutott a medencéig.
Az egyméteres deszka mögött állt, ömlött a könnye,
és nem volt hajlandó felállni a deszkára, pláne nem leugrani róla.
Amikor végre láttam ugrani,
nyilvánvaló volt, hogy megvan benne a képesség, amit fejleszteni lehet.
Ha boldog volt, szárnyalt.
Szomorúan viszont egyáltalán nem jól teljesített.
Ha nem mentek a dolgok, elsírta magát,
dühös és frusztrált lett és nem tudta kicibálni magát ebből az állapotból.
Amikor eljutott pár versenyre
nyolcéves korában, győzött
és mindenki le volt tőle nyűgözve.
Aztán kilencévesen úgy döntöttek,
elküldik őt a nagyok versenyére.
Meg kellett értetni vele, hogy nem győzhet mindenhol.
A visszájára sült el a dolog, mert azt a versenyt is megnyerte.
Sosem felejtem el, mit mondott akkor versenyigazgató:
az elmúlt húsz évben ő a legnagyobb őstehetség, akit valaha látott.
2005 fiú bajnoka,
a plymouth-i műugrók képviseletében: Thomas Daley.
2005-öt írtak,
amikor leültem a Brit Műugró Szakszövetség vezetőségével azzal,
hogy szerintem ez a gyerek 2008-ban kijuthat az olimpiai játékokra.
Akkoriban legyőzhetetlennek éreztem magam,
és azt hiszem, ez az apukámnak köszönhető.
Úgy öt-hat éve foglalkozik toronyugrással.
Négyéves kora óta úszik.
Egy nyilvános rendezvényen
meglátta a műugrókat az ugródeszkán és úgy döntött, kipróbálja.
Izgalmasabbnak tűnt számára.
Általában Rob hozta-vitte mindenhova,
nézte őt edzés közben az uszodában.
Imádta. Imádta nézni, ahogy ugrik.
Követte őt az összes versenyére.
Rob volt az, aki folyton mellette állt.
Rettegtem attól, hogy el kell menni otthonról.
Mindentől féltem és mindenen aggódtam.
A legtöbbször álomba sírtam magam,
amikor edzőtáborba vagy versenyre kellett menni.
Emlékszem, egyszer Ausztráliába utaztam egy versenyre,
és ott álltam tízévesként a bolygó másik féltekén,
kialvatlanul az időátállás miatt,
más sportolókkal egy szobában, és csak sírtam.
Mint egy jelenet a Jekyll és Hyde-ból.
Napközben jól volt,
elvégezte az ugrógyakorlatát és vidámkodott.
Este viszont, amikor közeledett a lefekvés: bumm!
Elindult lejtőn, és ömlöttek a könnyei.
Felhívott itteni idő szerint délután két órakor, sírva,
hogy: "Anyu, vigyél haza! Nem tudok aludni."
Majdnem nem kerültem be a csapatba,
és nem vittek el magukkal.
Volt, hogy azért nem mentem versenyre, mert az edzők és a csapat
nem akarták felvállalni ezt a terhet.
Azt mondta, inkább a halál, mint ez az edzőtábor,
és ha egyedül hagyom a szobában, kiugrik az ablakon.
Annyira traumatikus időszaka volt ez az életemnek
akkoriban, hogy inkább kizárom,
és csak a verseny alatt történt a jó dolgokra emlékszem,
a barátságokra, amiket kötöttem, a helyekre, ahol jártam.
Bemászkáltam a kísérők szobájába,
bekopogtam a csapatfőnökhöz az éjszaka közepén.
Egy igazi rémálom voltam.
Ha öt kísérő kellett, hogy vigyázzon rá,
akkor annyit vittünk, mert megérte,
hogy tapasztalatot szerezzen, és közben érettebbé és váljon.
A mai napig nem tudom, mi volt az oka,
de talán az, hogy otthon olyan biztonságban éreztem magam,
amilyen biztonságot sehol máshol nem voltam képes érezni.
Ami igazán meglepett abban, ahogyan Tom a dolgokat kezelte,
az az volt, ahogyan elkülönítette a magánéletét.
A családját, az iskolát, a barátait, a toronyugró karrierjét
és a médiaszerepléseit mind külön kezelte.
Ha összekeveredtek, azt nem nagyon szerette.
Ha nem volt itt az ideje, a média sem kopogtathatott az ajtaján.
Úgy vélem, mindegyik területen rendkívül sikeres volt.
Mindenbe beleadta a maximumot.
Kezdett meglehetősen ismertté válni toronyugróként.
Párszor bekerült az újságba, néhányszor a hírekbe,
és az emberek elkezdték megérteni, ki is ő.
Nyolcéves koromban kezdtem ugrani,
és rájöttem, hogy ezt komolyan is lehet művelni,
hogy eljuthatok az Olimpiára,
amikor győztem a 18 év alattiak kategóriájában tízévesen.
Nagyképű kis szaros!
Hogyan birkózol meg a hírnévvel?
Remekül, nagyon élvezem.
Folyton csörög a telefonom, és eddig minden jól alakult.
Ebben az időszakban
fogalmam sem volt, milyen hatással lehet ez az életemre.
Alig várta, hogy valaki kérjen tőle autogramot.
Itt lesz ezen a színpadon Tom Daley.
Ilyen fiatalon, amikor hirtelen
így belöktek a rivaldafénybe,
úgy éreztem, csakis jól sülhet el minden.
Az olimpia felé vezető úton
13 évesen elment az Európa-bajnokságra.
Valójában megnyerte, ami igazán lenyűgöző volt.
Aztán mindenki azt mondta, túl fiatal még, hogy elmenjen Pekingbe.
Még csak most lesz 14.
Úgyhogy sok megbeszélésünk volt.
Aztán meghozták a döntés, hogy mehet a pekingi olimpiára.
TOM DALEY, A 13 ÉVES TORONYUGRÓ TÖRTÉNELMET ÍR AZ OLIMPIÁN.
Úgy éreztem, bármit elérhetek.
Amit csak kitűztem célul, elértem,
legyen szó országos- vagy Európa-bajnokságról,
olimpiai kvalifikációról, új ugrások megtanulásáról.
Visszatekintve egyedül talán akkor
éreztem igazán boldognak magam az élet minden területén.
Az olimpiai kvalifikáció után mindenki csak úgy nyüzsgött.
Jó élmény volt, bár eléggé hektikus.
A városban sétálva, sok lány mutogatott rám.
Őrült hangosan azt kiabálták: "Te jó ég, az ott Tom Daley!".
Ettől nevetnem kellett.
A múltkor elmentem a Starbucksba és ingyen kaptam italt,
mert az eladó lány megismert, szóval vannak előnyei,
ha megismerik az embert. Jó dolog.
Kezded érezni a nyomást,
és, hogy milyen fontos a szereped a pekingi olimpián,
a hirtelen rád irányuló figyelem miatt?
Szuper ez a figyelem. Imádom a médiát, meg minden ilyesmit.
Szeretek feljárni emiatt Londonba. Minden percét élvezem.
Szerettem elutazni apuval a BAFTA-kra,
ottaludni egy estét. Csodás élményt jelentettek.
Már nemcsak úgy tekintek vissza erre az időszakra,
mint a hátralévő életem kezdetére,
hanem ahogy felidézem apukámmal ezeket az élményeket,
arra gondolok, a fenébe is, milyen büszke volt rám!
Nagyon büszke volt rám. És ez igazán különleges dolog.
A barátaid mit gondolnak a sikeredről?
Nagyon támogatnak engem.
Mondják, hogy szép volt, sok szerencsét, előtte meg utána is.
Mindig kérdezősködnek. Eddig nagyon támogattak.
Normális emberként próbálnak kezelni, amikor visszamegyek a suliba.
Azt hiszem, eddig ez itt a kulcsszó.
Pakold be az összes cuccod a táskákba, aztán...
Jó, rendben.
Akkoriban anyukámmal, apukámmal
és a két öcsémmel, Williammel és Bennel éltem együtt.
- Hetvenegy. - Tizenhat kiló.
Vicces azt is látni, hogy készülődök az olimpiára,
hogy felnőttek ellen versenyezzek, közben meg még anyukám csomagol be.
Remekül összefoglalja, ahogy 14 évesen az olimpiára indulok.
Most már siess! Az ebéded a hátizsákban van, oké?
PEKING
Emlékszem, amikor kiléptem, arra gondoltam, mi a fenébe keveredtem.
Ez egy pokolian jó nyári szünet.
Kitűztünk elé néhány célt.
Az első az volt, hogy elégedett és büszke legyen a teljesítményére.
A második, hogy tanuljon sokat. A harmadik, hogy érezze jól magát.
Blakey fiú!
Egy szemhunyást sem aludtam az éjjel.
Olyan fáradt vagyok!
Pekingben Blake-kel laktam együtt, aki kétszer annyi idős volt mint én.
Nem sok közös volt bennünk.
Egyáltalán nem hasonlítottunk egymásra.
Teljesen más dolgok érdekeltek minket.
Ez egész arról szólt...
hogy beugrunk a műugró medencébe és megoldjuk.
A lehető legjobbat akartuk kihozni magunkból.
Volt pár sikeres és nem annyira sikeres versenyünk. Mondjuk így!
Gyerünk, Tom! Hol állunk?
A Shaanxi Provincial előtt, ahol az edzőtábort tartjuk.
Ez a második edzés itt, úgyhogy bemegyünk,
és bemelegítünk szárazon,
aztán irány a medence négy óráig.
Leon Taylor körülbelül tízéves korom óta mentorált.
Nagy inspirációt jelentett számomra,
látni, ahogy 2004-ben ezüstérmet nyer az olimpián,
felhívtuk egymást, megnéztük egymás versenyeit, meg ilyesmik.
Be tudott jönni az olimpiai faluba,
hogy segítsen enyhíteni a nyomást és legyen kivel beszélgetni.
Tudta, mit jelent olimpiára menni,
micsoda nyomást érzel,
milyen közönség előtt ugrani.
A pekingi a negyedik olimpiám lett volna.
Akkoriban még versenyeztem, de sok sérülésem volt.
Peking előtt visszavonultam,
mert az orvosok azt mondták, tropa vagyok.
Kommentátor lettem,
de közben mindig el tudott érni Pekingben.
Légy gyengéd! Ne akard szétcsapni!
Hallgass a társadra! Légy gyengéd!
Erre szétcsapja.
Beszélgettem vele a honvágyról és az idegeskedésről.
Hogyan találod meg az egyensúlyt? Mert nagy a szakadék, ugye?
Igen, nagy volt a szakadék,
de aztán sikerült lenyugodnom és felépítenem magam a versenyre,
ahogy általában, szóval jó lett.
Látunk majd mosolyogni az ugródeszkán?
- Igen, biztosan. - Győztes! Akkor viszlát odafent!
Vicces visszanézni ezt és közben arra gondolni,
csak egy gyerek voltam, aki járta a világot, tette a dolgát,
és semmit sem vett túl komolyan.
Úgy tekintek vissza rá, mint életem legjobb időszakára.
Mármint...
Igen, az volt életem legjobb időszaka.
Kínában a műugrás elég népszerű sport, ezért az utcán sétálva
néha megismerik az embert,
meg a faluban is a kínai személyzet.
Az országos bajnoksághoz képest,
ahol nagyjából 15 szülő lehetett a nézőtéren,
18 000 ember előtt ugrani elég nagy váltás volt.
Nem igazán voltam felkészülve rá,
milyen érzés lesz, míg meg nem történt.
PEKING BOLONDUL A SRÁCÉRT:
A TOM DALEY MÁNIA VÉGIGSÖPÖR AZ OLIMPIÁN
Amikor aztán megtörtént, nem álltam készen rá.
Idegesen rángatóztam és nem bírtam abbahagyni.
És ennek nagyon is tudatában voltam.
Hét bíró dönt...
mindegyikük 10 pontot adhat.
Elveszik a két legmagasabbat és a két legalacsonyabbat,
majd ami megmaradt,
nehézségi fok alapján adódik össze.
Bonyolultan hangzik, de kicsit az is.
PEKING 2008
Tom Daley a hetedik helyre ugorja vissza magát.
Ott volt a lehetőség, hogy felálljak a dobogóra,
de most már legalább úgy tudok visszatekinteni, hogy azt mondom:
"Van még pár olimpia benned, ne aggódj!"
Kissé biztonsági játékot játszott,
de nem hinném, hogy ez ne lenne rendben,
hiszen csak 14 évesen került be az olimpiai döntőbe.
Úgy mentem el az olimpiára, hogy tudtam, ez lesz az első.
Talán nem is kellett volna ott lennem,
mert a csillagok együtt álltak, és minden összejött.
Megtanultam az összes ugrást, amit kellett, teljesítettem,
és eljutottam az olimpiára.
Tapasztalatszerzés volt számomra.
Gondoltam, felhasználhatom majd, magamba szívok mindent,
nem kell az eredmény miatt aggódnom,
mert 2012-ben majd kamatoztathatom ezt a tudást Londonban.
Miközben Blake-nek meg...
ez volt az utolsó az utolsó esélye.
Az utolsó esélye, hogy érmet szerezzen az olimpián.
Szóval egészen más helyzetben vágtunk bele abba a versenybe.
Ezt most abszolút tökéletesen kell végrehajtaniuk.
Már ha egyáltalán van még reményük felállni a dobogóra.
Ez valószínűleg nem jelent ma érmet a brit csapatnak.
Tomnak egy kis finomhangolásra van szüksége,
egy kicsit több tapasztalatra nagy versenyeken.
Sikerült lángra lobbantaniuk a brit gyerekek fantáziáját.
Mindenki ismeri Tomot, ismeri a toronyugrást,
és úgy vélem jó eséllyel indulnak majd 2012-ben.
Egyre erősebbek lesznek.
EGY PILLANAT ALATT ELSZÁLLT AZ ÉREM ESÉLYE
Emlékszem...
másnap történt valami olyasmi a sajtótájékoztatón,
vagy a vegyes zónában, hogy Blake azt mondta, én tehetek róla.
Abban a helyzetben úgy látta,
hogy nem ugrottam túl jól.
Sokkal több a tapasztalatom Tomnál. Nem most kezdtem.
Szóval én jó voltam.
Nem a tudásom legjavát adtam,
de elégedett lehetek a teljesítményemmel.
Tom sajnos nem a lehető legjobban ugrott,
és nehéz meló volt megpróbálni felhúzni őt magam mellé.
Csak arra emlékszem, hogy anyukájával beszélt telefonon,
aki bocsánatot kért, hogy eljött.
Rászóltam, hogy tegye le. Még nincs vége.
Szerintem félreértette,
mert egy 13 éves ne akarjon egy 26 évest
utasítgatni, mert az nem fog jól elsülni.
Le se esett, milyen nagy problémát jelent,
míg nem olvastam másnap az újságban.
BLAKE ALDRIDGE DALEY-T HIBÁZTATJA A ROSSZ UGRÁSÉRT
A média felkapta ezt az egészet és szalagcímet kreált belőle.
Ma 100%-ot beleadtunk minden ugrásba.
A harmadik ugrás után nem ment olyan jól.
Szerintem túlságosan is akartam,
olyan erősen, amennyire csak tudtam.
És nyilvánvalóan nem az én napom volt a mai.
Nagyon jó újra itthon, de igazából nagyon hiányzik Peking.
De jó lesz hazamenni és keményebben dolgozni,
hogy a lehető legjobb eredményt érjem el Londonban.
Sportolóként a rivaldafényben lenni,
majd iskolásként helytállni rendkívül megterhelő lehet lelkileg.
A pekingi olimpiáról visszatérve
akkor változott meg minden, amikor visszamentem az iskolába.
Miután hazajöttem az olimpiáról, csúfolni kezdtek,
és az egész csak egyre rosszabb lett.
Gondoltam, majd eléri a csúcsot, aztán elmúlik.
De amikor elérte a csúcsot, egyszerűen ott ragadt.
És nyolc hónapnyi csúfolódás után...
Emlékszem, milyen szörnyű volt az iskolában.
A barátaimmal kaptunk egy kulcsot,
hogy bezárkózhassunk az egyik osztályba,
így elkülönülhettünk a többiektől ebédidőben.
Azt csinálod, amit szeretsz,
aztán a suliban meg beszólogatnak.
Nem is igazán értem, mit történik ott.
Az otthoni, az iskolai és a műugró életemre is hatással volt.
Úgy éreztem, az egész világ összeomlik egy olyan nyár után,
amelyet alig vártam.
Az álmom, hogy végre sikerült kijutnom az olimpiára,
és aztán hazajőve úgy éreztem magam, mint valami idegen.
Sok mindent beszóltak amikor átsétáltunk a játszótéren,
csak úgy ömlött belőlük.
Nem hinném, hogy tudták, milyen nagy hatással volt rám,
mert nem igazán beszéltem róla.
Szinte szégyelltem, hogy ilyen gonoszak velem az iskolában.
El se mondtam a szüleimnek, csak amikor már eldurvult a helyzet,
míg sírni nem hallottak a szobámban,
és látták, hogy nem reagálok,
semmihez sincs kedvem.
Nem igazán értem, miért csinálták.
Büszkének kellett volna lenniük rá, hogy ezt elérte,
hogy vele járnak egy suliba.
Egyszer letepertek a földre ebédidőben.
Azt mondtam a szüleimnek, hogy ennyi volt, befejeztem.
Nem tudok iskolába járni.
Soha többé nem akarok suliba járni.
Magántanuló akarok lenni.
Az iskola nem igazán lépett fel támogatólag.
A gyerekekre nem szóltak rá, a tanárok nem léptek közbe.
Az lett a vége,
hogy apukám kapott egy e-mailt vagy levelet
valakitől, aki ismert valakit a Plymouth College-ban,
és ők felajánlottak egy ösztöndíjat.
Az első napom nagyon jó telt a Plymouth College-ban.
Jó volt új emberekkel találkozni és mindenki támogat,
teljesen más a légkör.
Úgy sajnálom azt a gyereket, akinek el kellett magyaráznia, mi történik.
Nagyon nehezen kezeltem a zaklatást,
aztán meg el kellett mondanom a hírekben,
el kellett mesélnem mindenkinek,
hogy min mentem keresztül, ami nagyon durva volt.
Rengeteg különböző elit sportoló van itt,
és remek dolog más sportolókkal egy suliba járni,
akik értik, min mész keresztül,
megértik, milyen sokat kell edzened az iskola mellett, jó tudni,
hogy ők is ugyanazon mennek keresztül.
Akkoriban talán olyan menedzsmentem volt,
ami nem jól ítélte meg a dolgokat.
Nem meglepő, hogy akkor sűrűsödtek be a dolgok,
amikor elmentem a suliból.
Az iskolából kilépve kamerák vártak.
Rossz passzban voltam a toronyugrás terén,
és pár hónapra rá, hogy az új iskolába kezdtem el járni,
teljesen más lelkiállapotba kerültem,
és akkor jutottam ki az első világbajnokságra.
Hölgyeim és uraim, fogadják szeretettel a döntősöket!
Ez volt az első alkalom, hogy kijutottam
egy világversenyre az olimpia után.
Nagy Britannia színeiben Darts Ed.
Tom Daley.
Rómában volt.
Emlékszem, apukám odarepült a versenyre, hogy megnézzen,
és mindig pontosan tudtam, hol van,
mert egy óriási zászló volt nála,
amit végig úgy lengetett,
hogy az összes körülötte lévő nézőt megőrjítette vele,
mert belecsapkodta az arcukba,
de nem érdekelte.
Azt akarta, hogy tudjam, hol van, és hogy ott van.
Nem érdekelte, hogyan teljesítek, hogy utolsóként végzek-e.
Nem érdekelte, elszúrom-e. Nem aggódott az eredmény miatt.
Csak ott akart lenni. Egyszerűen imádta.
Imádta nézni, ahogy ugrok.
A negyedik helyről indultam,
aztán az utánam következő kicsit elszúrta,
így meglett a biztos bronzérem,
az első egyéni érmem világbajnokságon.
Az utánam jövő Matthew Mitchum,
az előző év olimpiai bajnoka, elrontotta.
Ismét feljebb léptem, szóval már megvolt a biztos ezüst.
Kizárt, hogy Chubot is elbaltázza.
A következő pillanat egy örökkévalóságnak tűnt.
Egyszer csak hallottam, hogy mindenki felkiált. Mi folyik itt?
Mi történt? Megjelentek a pontok a táblán.
Meglett az első hely,
és 15 évesen világbajnok lettem.
Te jó ég! Tom Daley világbajnok!
Tom Daley, gratulálunk! Csodálatos!
Ez visszaadta a reményt, a tüzet, hogy újra meg tudom csinálni.
Apukám pedig láthatta ezt.
Láthatta, ahogy a világbajnoki dobogó legfelső fokán állok.
Néha eltűnődöm fiatalkori életemen,
tényleg elmentem megnézni a 2008-as pekingi olimpiát?
PEKING 2008
Tényleg Európa-bajnok lettem 13 évesen és világbajnok 15 évesen?
Mert...
apukám a többi győzelmemet már nem láthatta,
és azt, akivé mára váltam.
Apukám minden egyes edzésre elvitt.
Ahogy minden egyes versenyre is.
Ott volt velem a jó és a rossz napokon is.
Mindenen együtt mentünk keresztül.
Az is ő volt, akinek bármit és bármit elmondhattam,
miközben úgy éreztem, van valaki, aki mindig mellettem áll.
Ha nem sikerül az ugrás, az nagyon frusztrál,
és nagyon dühös vagyok magamra.
Úgy kezelem, hogy a furgonban ülve megbeszélem apukámmal,
és ő jobb kedvre derít.
Végig támogat és ha ez nem így lenne,
nem tartanék itt, mert...
nem akarnám folytatni a támogatása nélkül.
2006-ban részt vettem egy németországi versenyen.
Nehéz időszakon mentem át a toronyugrást illetően.
Növésben voltam. Mentálisan leblokkoltam.
Rettegtem a 10-méteres ugrástól
olyannyira, hogy egy kissé összeomlottam
a verseny kellős közepén.
Muszáj volt lejönnöm,
és kivetetnem magam a versenyből.
Odaléptem a bíróhoz, mondván,
sajnálom, nem tudom folytatni a versenyt.
Muszáj kiszállnom. Dühös voltam és zaklatott.
Aztán leültem apuhoz.
Nem tudtam, míg haza ne értünk,
hogy két héttel elhalaszttatta a műtétjét,
hogy eljöhessen a versenyemre és lásson ugrani,
mert tudta, milyen sokat jelent nekem, hogy ott legyen.
Egy nap nem volt otthon, amikor hazaértem az iskolából.
Anya azt mondta, minden rendben, de bemegyünk a kórházba.
Mire én: de mit keres a kórházban? Mármint, mi folyik itt?
Emlékszem, besétáltam a kórházba,
és megláttam őt a kórházi ágyban kötéssel a feje körül.
Akkor tudtam meg,
hogy egy grapefruit nagyságú agytumort operáltak ki belőle.
Két héten belül kórházban voltam, és eltávolították.
A nyolcvan százalékát.
A húsz százalékát bent kellett hagyniuk,
mert összefonódott az erekkel és az idegekkel.
Túl kockázatos lett volna többet eltávolítani.
Akkoriban nem mondták el, hogy végzetes.
Ezért mindig abban reménykedtem reményteli optimizmussal,
hogy fel fog épülni.
Mert az ember sérthetetlennek hiszi a szüleit.
Úgy gondol rájuk, hogy mindig ott lesznek majd vele.
Vagy legalábbis, míg fel nem nő.
A daganatom elkezdett visszanőni, bár egyelőre csak kicsi.
De fel kell készülnöm a következő vizsgálatra.
Ezúttal nem tudták eltávolítani.
Úgy magyarázták, hogy olyan, mint egy felfújt léggömb,
amin anélkül akarunk lyukat vágni, hogy kipukkadna.
2011-ben edzőtáborban voltam Mexikóban.
Behívtak egy szobába,
mert anyukám keresett telefonon. Mire én: mi történt?
Anyukám azt mondta, azért akart beszélni velem,
mert délután haza kell mennem.
Apa nincs túl jól.
A nappaliban fekszik és életvégi ellátást kap.
Amikor elmentem, nem volt túl jól, de azért rendben volt.
Apukám jobban lesz. Muszáj, hogy felépüljön!
Hogyan folytathatnám? Hogy mehetnék a következő olimpiára?
Hogy tehetném, amit minden nap teszek nélküle?
Amikor Rob látta Tomot,
újabb szikra gyúlt benne és feléledt.
Ha épp nem edzésen vagy iskolában voltam,
mellette ültem és a KRESZ vizsgámra tanultam.
Ezt az egy dolgot még együtt csinálhattuk.
Május 21-én a 17. születésnapomon
oda akart lépni az ablakhoz, de már nem igazán tudott járni,
ennek ellenére megpróbált az ablakhoz jönni.
Az első vezetés órám után hazamentem,
és május 27. volt,
amikor abban az évben elhunyt.
Mindig megszorítottam a kezét, ő pedig az enyémet,
és emlékszem, amikor utoljára szorította meg...
...és aztán soha többé nem szorította meg újra.
Még mindig sokkoló, amikor megtörténik,
pedig tudod, hogy be fog következni.
Nem csak az apukámat veszítettem el, mert ő annál sokkal több volt.
Ő volt a legnagyobb szurkolóm, a legjobb barátom,
a mentorom.
Az egész életünk megtorpant.
A MŰUGRÓ BAJNOK, TOM DALEY APJA ELVESZÍTI A RÁK ELLENI HARCOT
Néha előfordul, hogy egyszerűen nem emlékszem arra, mi történt.
Mintha robotpilóta üzemmódba kapcsoltam volna...
Azt tettem, amit helyesnek véltem,
és mások akartak nekem.
Vagy amilyennek mások elvártak.
Vagy ahogy mások elvárták, hogy viselkedjek.
Nem igazán tudom, mit érzek. Eléggé furcsa.
Van aki csak ül a sarokban és sír,
én meg rosszul érzem magam, hogy folytatom,
de Apu is ezt akarta volna.
Még akkor is, amikor egy hónapig lent feküdt az ágyban,
mindig azt kérdezte: "Miért nem edzel?"
Egyszerűen kikapcsoltam.
Fogalmam sincs, mire gondoltam, de elmentem másnap edzeni.
Tíz napra rá elmentem az országos bajnokságra.
Csináltam tovább, mert nem tudtam, mi mást tehetnék.
Semmi és senki más nem volt,
Egyedül maradtam.
Úgy éreztem, ahogy mindig, most is bátornak kell lennem,
mert mindig azt a látszatot kellett fenntartanom, hogy minden rendben.
Pedig nem így volt. De nem tudtam, hogyan kezeljem ezt.
Úgy döntött, ha eljár edzésre és a szokott módon viselkedik,
azzal másra is tud koncentrálni.
A magánélet elkülönítése megint előjött,
mert 100 százalékig beleásta magát valamibe,
és így nem volt abban a helyzetben, hogy másra is gondoljon.
TOM DALEY ÉDESAPJÁT, ROBOT GYÁSZOLJA
PLYMOUTH-BEN A TEMETÉSEN
Létrára állva próbáltak lefotózni,
ahogy az apukámat az utolsó útjára kísértem.
Igen, kértük, hogy ne jöjjenek el.
Visszatekintve rá az egész mérhetetlenül bántó.
Rendkívül magányos élmény.
Kétségkívül az.
A mostani fejemmel
100 százalékban távol tartottam volna magam a sajtótól.
Idő kell a gyászhoz,
és ahhoz, hogy feldolgozd, ami történt.
Úgy éreztem, bátornak kell látszanom azok miatt,
akik ugyanezen átestek,
miközben a helyes dolog az lett volna, ha beismerem, küszködök.
Nem éreztem úgy, hogy el tudnám mondani anyukámnak.
Hogy beszélhetnék róla a fivéreimnek,
mert nem akartam felzaklatni őket.
Szóval mindig magamban tartottam.
Nem volt, ahol kiadhattam volna,
ahol letehettem volna azt a terhet, amit ezek a gondolatok jelentettek.
Csak önöknek tudok erről beszélnem, akik ezt otthon nézik.
2011 végén
azt mondta a Brit Műugró Szövetség igazgatója, hogy le kell fogynom,
és hogy túlsúlyos vagyok, vékonyabbnak kell lennem,
úgy kell kinéznem, mint 2008-ban.
Akkor először éreztem azt, hogy nem az alapján ítélnek meg,
ahogy az uszodában teljesítek, hanem az alapján, ahogy kinézek.
Drasztikus módszerekhez fordultam,
hogy az étel ne maradjon meg bennem, fogalmazzunk így.
Egy racionálisan gondolkodó ember tudta volna, hogy nem vagyok kövér,
de én csak erre tudtam gondolni az olimpiára való felkészüléskor.
Volt egy naplóm, aminek a tetejére
mindig felírtam a dátumot és a súlyomat.
Magamra voltam utalva,
magamra maradtam a küszködéssel,
mert még amikor a sportpszichológussal találkoztam,
akkor sem tudtam, hogyan hozzam ezt fel,
mert amikor hangosan kimondtam, butaságnak tűnt.
A fejemben viszont egyre csak ez motoszkált minden nap.
Mindig, ha döntenem kellett, mit fogok enni,
meg fogom-e enni, aztán annyira kiéheztettem magam,
hogy olyan szinten telezabáltam magam,
hogy bűntudatom lett, és aztán azt kellett kezelnem.
Több volt ez pusztán étkezési zavarnál.
Valójában azt a rengeteg stresszt tükrözte,
azt a szorongást, amin keresztülment,
miközben a 2012-es londoni olimpiára készült.
Még mindig szégyellem, ha erről beszélek,
mert amikor a másik oldalon vagy,
olyan könnyűnek tűnik abbahagyni és segítséget kérni.
Viszont amikor benne vagy, úgy érzed, nem lehet rajtad segíteni.
Ő volt a 2012-es londoni olimpia hivatalos arca.
A VILÁG LEGJOBB JEGYE
Látni az arcát azokon a hatalmas hirdetőtáblákon,
egyszerűen őrület volt.
Úgy gondoltam, hogy a fiúknak nem lehet étkezési rendellenessége.
Nekik nem lehetnek lelki problémáik.
A srácok macsós dolgokat csinálnak, mindent leküzdenek
és menetelnek tovább.
Én nem ilyen voltam. Nem tudtam, kinek mondhatnám el.
Nagyon magányosnak éreztem magam
mindenben, amit csak csináltam.
LONDON
Szinte kínoztam már magam egész idő alatt,
annyira jól akartam szerepelni.
Világbajnokként, Európa-bajnokként, nemzetközösségi-bajnokként
nagy elvárás volt, hogy olimpiai érmet szerezzek.
De eljutottunk idáig. Megcsináltuk.
Visszagondolva nagyon szürreális volt ez a pillanat.
Látszott, hogy még a lelátók tetejéről is
nézők lógnak, és rengeteg brit zászló lengett.
Ez nem sikerült túl jól. Hatalmas hazai támogatást kap.
Az elugrásán látszik, hogy frusztrált.
Nem tudom, mit mond.
Talán a vakuk zökkentették ki, de már az elugrásnál elrontotta,
igazából nem maradt elég tere.
Nagyon gyenge kezdés ez Daley-től, mintha inkább előválogató lenne.
Alapvetően, amikor az ember ugrik, hihetetlenül jól kell látnia.
Látnod kell, hol vagy a levegőben,
amikor körbeforogsz és csavarodsz.
Amikor az első körben ugrottam, rengeteg vaku villant,
mert hazai olimpián sokan fotóznak, és nem tudták, hogy ezt nem kéne.
Életemben először kértem, hogy újra ugorhassak.
"Semmit sem láttam, Anya. Elvakítottak.
Fogalmam sincs, hogyan tudtam jól érkezni a vízbe."
Meg tudtam volna ölni, ha nem jó pozícióban landol.
Ha ilyesmi történik, azt csavarodásnak hívják.
Amúgy is küzdöttem a csavarral,
és megijedtem attól, hogy ez versenyen történik.
Felugrottam, tapsoltam, ordítottam, kiabáltam,
és megállították a versenyt.
A sportolónak kell kérnie az ugrás megismétlését,
úgyhogy odamentem a bíróhoz és elmagyaráztam, mi történt.
Aztán megnézték a visszajátszást, azaz lehet, hogy már látták is,
mert tudták, mi következik.
Amikor azt mondták, menjek fel és csináljam meg újra, az ijesztő volt.
Arra gondoltam, te jó ég,
nem hinném, hogy olimpián ismételtek már meg valaha ugrást.
Ilyenkor normál esetben tökéletesen
elölről kezdesz el mindent felépíteni, nagyon lassan,
és közben kitalálod, hogyan spannold fel magad ismét az ugrásra.
De én muszájból mentem fel újra a toronyba,
ráadásul 18 000 helyi és több millió otthoni néző szeme láttára.
Rettentően féltem az ismétléstől.
Ott álltam a torony tetején és azon tűnődtem,
hogyan juttassam vissza magam a megfelelő állapotba az ugráshoz.
Mert ismétléskor,
ha rosszabbat is ugrasz az elsőnél, akkor is az számít.
Ez most jobban sikerül.
Jobb az elsőnél, így újra nyeregben vagyunk.
2. KÖR
3. KÖR
4. KÖR
5. KÖR
Ez az, amiért egy teljes évtizeden át dolgoztál.
Így képzelted el ezt az egészet,
amikor vállaltad, hogy képviseled Nagy Britanniát az olimpián.
Sok szerencsét, Tom Daley! Az egész ország veled van.
Igen, ez egy jó ugrás!
Ennél többet nem tehet,
tökéletesnek kellett lennie, még ha egy icipicit csobbant is.
Tökéletes volt.
Az a négy év hihetetlenül kemény volt a családnak,
mert sok mindennel meg kellett küzdenem 2008 és 2012 között.
Fel kellett nőnöm, annak a kissrácnak meg kellett változnia.
Úgy érzem, rengeteget fejlődtem,
pedig még csak épp akkor töltöttem be a 18-at.
Akkor éreztem először újra valamiféle boldogságot
és örömöt azóta, hogy az édesapám meghalt.
Akkor azt gondoltam,
mindketten mindennél jobban akartunk egy olimpiai érmet.
Aztán megtörtént, de el is múlt.
Befejeződött a londoni olimpia. Most mi következik?
Újra meg fogom csinálni?
Újabb négy év következik, aztán talán megint egy olimpia?
Nem igazán találta a helyét, nem tudta, mihez kezdjen,
nem tudta, hová akar eljutni.
Fel voltam dobva az olimpiai érem miatt,
de aztán magamra maradtam.
Nem volt más olimpiai érmes a műugró csapatban,
szóval, amikor beszéltem nekik az érzéseimről,
azt felelték, olimpiai érmet nyertél,
miért kellene szomorkodnod?
De Tom Daley-ként, a márkanévként sokkal nagyobb kereslet volt rám.
Apukám halála után én lettem a kenyérkereső a családban,
anyukámról és a fivéreimről
a lehető legjobban igyekeztem gondoskodni.
De minden egyes szponzor és ügylet után
egy bizonyos küszöbszint felett
leszedte rólam a sápot a Brit Úszószövetség
és a Brit Műugró Szakszövetség.
Folyamatosan kritizáltak, hogy nem edzek eleget
és túl sok időt veszek el a sporttól,
miközben egyetlen edzést sem hagytam ki.
Nagyon eltökélten haladtam előre, hogy elérjem az álmom.
Igen sok mindent csináltam a sporton kívül is,
de valójában így kezeltem azt a sok szarságot is,
amin keresztül kellett mennem, hogy ne gondolkodjak, lekössem magam,
és ne legyen időm sajnálni önmagamat.
Csak folytatni akartam és továbblépni.
A Szakszövetség nem volt boldog.
Azt mondták, ez zavarja a munkáját.
Hogyan győzhetek?
Gondoskodnom kell a családomról, mégsem akartok támogatni,
mert így épül fel
a finanszírozási rendszer a brit sportban.
Egy kicsit felkaptam a vizet és reagáltam egy újságcikkre,
ami azt állította, hogy nem koncentrál eléggé az edzésekre.
Végül anyukám írt egy nyílt levelet a Brit Úszószövetség igazgatójának,
hogy hátrább az agarakkal, hadd tegye a fiam a dolgát.
Merthogy végül is
a lehető legjobban igyekszik teljesíteni az uszodában,
miközben ugyanígy mindent megtesz, hogy 18 évesen támogassa a családját.
A 2013-as szezonom után
Barcelonában voltunk a világbajnokság után
és leültem az edzőmmel, és azt mondtam: "Beszélnem kell veled,
mert van valami, amit el akarok mondani."
Azt hitte, azt akarom mondani, abbahagyom a toronyugrást,
nem tudom tovább csinálni,
mert tudta, az elmúlt év milyen küzdelmes volt számomra.
Végül azt mondtam neki, hogy nagyon szeretnék Londonba költözni.
Valami másra, valami újra volt szükségem,
más szemléletmódra volt szükségem, hogy mit jelent sportolónak lenni.
Azt mondtam neki, szeretném, ha velem jönne,
mert a kezdettől fogva ő volt az edzőm.
Nem hinném, hogy amit akkor Plymouth-ben ajánlottak,
összehasonlítható lett volna a londoni ajánlattal
és mindennel, ami azzal járt.
Úgy döntött Plymouth-ben marad és az ottani szakosztályt vezeti,
én pedig Londonba költöztem.
Csak az volt a baj Londonnal, hogy ott nem volt klub.
Épp akkor alakították át az olimpia után,
kivették az extra ülőhelyeket,
és egy szabadidőközpontot hoztak létre belőle.
Felhívott Alexei, az igazgatónk,
hogy lenne ott valaki, akivel szeretné, ha beszélnék.
Erre átadta a kagyló valakinek, aki nem volt más, mint Jane.
Mindnyájan tudtunk Tomról, mert ő volt a következő feltörekvő sztár.
Volt már sztárokkal dolgom,
szóval akkoriban Tom Daley sem jelentett sokkal többet számomra.
Alex hívott fel.
Azt mondta, Tom Amerikában van és veled fog edzeni.
Mire én: "Oké, csak szólj, mikor érkezik",
mert azt hittem, néhány hét múlva jön.
Erre azt mondta, holnap érkezik.
Azt mondta: "Jane, olimpiai aranyérmet akarok nyerni.
Lenne kedved Londonba költözni?"
Mire én: "Nem".
Nagyon jól kijöttünk egymással.
Úgy voltunk vele, talán ez valami újnak a kezdete lehet.
Fogalmam sem volt, mire jutunk majd,
míg azt nem mondta: "Vissza akarok térni".
A második látogatása inkább a személyéről szólt,
hogy mi minden történt akkoriban az életében.
Az olimpiát követő márciusban találkoztam Lance-szel.
Los Angelesben voltam valami fotózáson.
Elvette a telefonomat, beleírta a számát,
és miután visszaadta, ránéztem,
és láttam, hogy egy kacsintós szmájlit rakott a száma után.
Egy heteroszexuális férfi sem tett még kacsintós szmájlit
a száma után, amikor azt egy másik srácnak adta meg.
Az első, amit megosztottunk egymással,
hogy nemrégiben veszítette el az apukáját.
Én pedig nemrég vesztettem el a bátyámat,
aki olyan volt, mintha az apám lett volna, mert sosem volt apám.
Nemrég nyertem Oscar-díjat, ő pedig nemrég nyerte az első olimpiai érmét.
Meg tudtuk osztani egymással
a nagy teljesítmény véghezvitele utáni szomorúságot és letörtséget.
Azt, hogy miután megnyersz valamit, amiről addig csak álmodtál,
valami legbelül szétesik benned,
amit újra össze kell rakni.
És ezt szinte senkivel sem tudod megosztani,
mert az emberek azt gondolják, inkább hálásnak kellene lenned.
Olyan mélypontra jutottam,
amiből sosem hittem volna, hogy kivergődök.
Nem láttam értelmét folytatni.
Lance arra ösztönzött, hogy akarjam folytatni.
Miatta akarok nagyszerű lenni abban, amit csinálok.
Ő inspirált arra, hogy a lehető legjobb ember legyek.
Ez igazán különleges, mert talán első alkalommal
ébredtem rá, hogy a férfiakhoz való vonzódás nem csak szexuális dolog.
Hogy tényleg beleszerethetek egy férfiba.
Londonba repültem azzal a kifogással, hogy filmet forgatok,
ami bizonyos értelemben igaz is, de nem volt muszáj elutaznom.
Valójában Tommal akartam találkozni.
Emlékszem, szerveztem egy bulit és elmondtam a menedzsmentemnek, ki jön,
mire ők óva intettek attól, hogy fotózkodjak Lance-szel,
mert igencsak nagy LGBT aktivista.
Nem kéne, hogy azt higgyék, meleg vagy.
Mire én: "Az olyan rossz lenne?"
Aztán hirtelen elöntött a szégyen.
Rosszul kezelték ennek az embernek a legfontosabb részét,
a szívét, a szeretetét, a jövőbeni kapcsolatait és a családját.
Ez rossz menedzselés.
Ez kötelességmulasztás, és ki kellett volna rúgni.
Mindenféle krízismegbeszélésünk volt arról, hogyan fogjuk ezt kezelni.
El fogod veszíteni az összes szponzorodat és az összes rajongódat.
Hogyan versenyezhetsz majd a Közel-Keleten,
Oroszországban, meg az összes ilyen országban?
Félelmet plántáltak belém, hogy mit kellene és mit nem kellene tennem.
Nem az én dolgom volt nyomást gyakorolni rá,
hogy felvállalja a szexualitását.
Egy interjúban megkérdezték,
hogy mi lehet szerintem az oka annak, hogy sok a meleg rajongóm.
Hogy mit gondolok azokról, akik azt hiszik, meleg vagyok.
Mire én: "És mi van, ha az vagyok? Amúgy sem számít".
Aztán megjelent ez a szalagcím:
TOM DALEY: "NEM VAGYOK MELEG, DE NEM ÉRDEKEL,
HA AZT HISZITEK, AZ VAGYOK."
Akkor éreztem először, hogy félreértenek
és valótlanul ábrázolnak a médiában.
Igazán ijesztő azt érezni, hogy egy olyan kultúra és a média
rabszolgája vagy, ami nálunk az Egyesült Királyságban uralkodó.
Hároméves korom óta tudtam, hogy meleg vagyok,
de közben úgy kellett élnem az életem, mintha valaki más lennék,
és ez a szerepjáték nagyon kimerítő volt.
Akkor döntöttem úgy, hogy nyilvánosan is felvállalom.
Sziasztok, most biztos azon tűnődtök, miért csinálom ezt a videót.
Ültem a szobámban és próbáltam kitalálni, mit mondjak,
és hogy mennyit mondjak.
Mindig is kényelmetlenül éreztem magam,
ha a kapcsolataimról kell beszélnem.
Idén tavasszal
gyökeresen megváltozott az életem
amikor találkoztam valakivel, aki...
egy srác.
Bár nem olyan rég történt, mégiscsak régi történet,
már ami az LGBTQ+ jogokat illeti,
illetve azon sportolók elfogadását, akik mások,
és úgy általában a más emberek elfogadását.
TOM DALEY A VALLOMÁSÁVAL
AZ EGÉSZ VILÁGNAK MEGMUTATJA, MILYEN BÁTOR
Félelmetes volt közzétenni a videót,
de túlnyomórészt pozitívan reagáltak rá.
Amikor a szemükbe nézett és azt mondta, ez vagyok én,
mindig is ez voltam és boldog vagyok,
akkor látták és érezték ezt benne.
Érezték, hogy valami megnyílik benne.
Még mindig Tom vagyok.
Még mindig aranyat akarok nyerni a hazámnak a 2016-os riói olimpián.
Felszabadító volt, és mintha lehullott volna rólam a maszk,
képes voltam csak úgy...
csak élni.
Valahol mindenki arra vágyik,
hogy önmaga lehessen és így élhessen.
Eljött hozzánk Lance és valahogy minden világos lett.
Akkor azt mondta, ha aranyérmet nyerek,
azt akarom, hogy gyere és segíts megnyernem.
A többi pedig már történelem. Három hét múlva becsomagoltam és költöztem.
Gondjaim voltak a csavart hátra szaltómmal, amit meg kellett oldani.
Arra gondoltam, ha nem állok elő valamivel,
Tom talán nem lesz képes folytatni,
mert edzésre sem akart eljönni,
annyira félt.
Mutatott egy videót, amiben a Cirque du Soleil egyik tagja
egy oroszhintáról három és fél fordulatos szaltót ugrik
egy csavarral.
Azt kérdezte: "Láttad ezt?"
Mire én: "Igen, de mire akarsz ezzel kilyukadni?"
Erre ő: "Szerintem ezt a mutatványt olimpiai ugrássá alakíthatnánk át".
Mire én: "Oké".
Minden egyes porcikája azt sugallta,
vagy ez lesz, vagy nem ugrok többé.
Ebből lett az az ugrás, amit Lance tűzijátéknak nevezett el,
mert olyan vagyok, mint egy kis zuhanó golyó.
És hirtelen, mielőtt vizet érek, kijövök és csinálok egy csavart.
Tűzijátékra hasonlít.
Így ragadt rá a tűzijáték becenév.
TOM DALEY: "GYŐZNI MEGYEK AZ OLIMPIÁRA"
TOM DALEY BIZTOS AZ ARANYBAN
Nemcsak elvárás volt, hogy aranyat nyer,
úgy tűnt, hogy jó esélye van rá.
RIO
Rióba menve úgy éreztem, hogy még soha
egyetlen olimpiára sem érkeztem ennyire felkészülten.
Szerencsésen kvalifikáltunk a szinkronugrásra,
mert elég későn tettek össze minket egy párrá.
De tudtuk, hogy van esélyünk az éremre,
mert abban az évben minden versenyen érmet nyertünk.
Csodával határos módon bronzérmet nyertünk.
Fizikailag és mentálisan is a toppon voltam.
Úgy éreztem, a lehető legjobb fizikai állapotban vagyok.
Úgy éreztem, remek passzban vagyok.
Ő volt ott a legjobb ugró.
A legjobb 10 méteres toronyugró Rióban.
Indultam azt egyéniben, mert úgy gondoltam, aranyérem lesz.
Az előválogatón olimpiai csúcsot értem el, most pedig...
az elődöntőbe jutottam.
Meg sem néztem a többi versenyzőt.
1. KÖR
De attól tartok, ennél jobb már nem lesz.
Éreztem, hogy baj lesz Rióban, amikor Tomnak begyulladt a füle.
Sosem fogja ezt mondani,
mert szerinte a sportolók nem kereshetnek kifogásokat.
Szász százalékosnak kell lenned, ha biztonságosan akarsz ugrani,
mert 55 km/h-val a vízbe érkezni nem vicc.
Egy lány ugróm beütötte a fejét és elvesztette az eszméletét.
Öt méter mélyre kellett leúsznunk érte, hogy kihúzzuk.
Voltak páran, akik belehaltak.
Akárhányszor a toronyra lépek, féltem az életem.
Meg kell paskolnia a teste bizonyos részeit, a csípőjét, az arcát,
adott alkalommal.
Látom, hogyan próbálja leplezni, hogy ne látszódjanak a tikkjei,
mert már berögzült szokás, amelyet ha nem csinál, attól fél,
baj történik.
Londonban sétálva nem volt szabad bizonyos csatornákra lépnem,
mert balszerencsét jelentett volna.
És az én hibám lett volna, ha negyedik helyen végez.
Ahogy vizet érsz, rögtön tudod, hogy elszúrtad.
Nem ugorhatsz így az olimpián.
3. KÖR
Jane normál esetben a medencénél szokott állni,
de végül közelebb jött,
ahol én ültem és járkáltam az eredményjelzőt nézve.
Később bevallotta, hogy le akart keverni egy pofont.
Teljes tagadásban voltam, hogy előfordulhat az,
hogy ne jutnék be a döntőbe.
6. KÖR
Néztem, ahogy ugrókarrierje legrosszabb napját produkálja
a legnagyobb versenyen, ami csak létezik.
Emlékszem, ahogy vizet értem, arra gondoltam, kész, vége.
Ennyi volt.
Nem tudtam, hogyan dolgozhatnám ezt fel.
A toronyugró-karrierem legmélyebb pontja.
Valószínűleg visszavonultam volna, ha akkor megvan az olimpiai arany.
Így képzeltem el előre.
Igaz a mondás.
A legnagyobb eredmények a legnagyobb kudarcokból születnek.
Persze durván hangzik a kudarc szó ebben az esetben,
mert szinkronugrásban mégiscsak elhoztuk a bronzérmet.
De Tommal az olimpiai aranyérmet tűztük ki célul.
Az előválogatón világrekordot láthattunk.
Ám ahhoz, hogy ezt megtartsuk,
további két világrekordot kellett volna ugrania,
de sajnos elfogyott a lendületünk.
Elfogyott az érzelmi, szellemi és fizikai állóképességünk.
Aztán megláttam Lance-t odakint és egyszerűen összeomlottam.
Akkor azt mondta, a történeted nem itt ér véget.
Még nem harangoztak neked.
Talán nem itt, Rióban kellett megnyerned az aranyérmet,
mert a leendő gyermekednek látnia kell, ahogy olimpiai aranyat nyersz.
Még négy évig csináljuk, mert tudom, hogy te vagy a világ legjobbja.
És azért tesszük ezt,
mert ha meglett volna az arany, most vége lett volna.
Ha pedig vége lett volna, a leendő gyermekeink,
akiknek a nevét az első randin kitaláltuk,
sosem látnák az apjukat ugrani.
Sohasem látnák, mi az, ami az apjukat hajtja előre.
Szóval ez jó hír,
mert össze kell házasodnunk, gyereket kell vállalnunk.
Neked pedig fel kell készülnöd a tokiói olimpiára,
ahol lehozod majd a csillagokat is a gyerekeidnek.
És látni fogják,
milyen óriási inspirációt jelent az apukájuk.
Végre találtam perspektívát, és nem arra alapoztam minden önértékelésemet
és önbecsülésemet, hogy milyen jól teljesítek ugróként.
Rájöttem, hogy több vagyok pusztán egy műugrónál.
Férj, apa, barát és fiú.
Tudtam, hogy több rejlik az életben annál, milyen jól ugrom.
Ez pedig segített megváltoztatni, hogyan vélekedek a műugrásról,
miközben a tokiói olimpiára készülök.
A legjobb történetekben, a leginspirálóbb hollywoodi mesékben
mi történik, mielőtt felkel a nap?
Hihetetlenül elsötétül minden.
Összetörik a szíved. Nincs kiút.
Kész, vége, befejezted.
Ez történik a harmadik felvonás előtt,
amikor a hős felemelkedik, odateszi magát és aranyérmet nyer.
Szerintem tudta, hogy képes rá, így ez lett a küldetésünk.
Csak azt nem tudtuk, hogy öt évbe telik majd.
ELHALASZTJÁK AZ OLIMPIÁT ÉS A PARALIMPIÁT
A KORONAVÍRUS MIATT
Durva volt megtapasztalni a lezárást.
Megtanultam kötni, házimunkát végeztem,
A heverő matracán csináltam szaltókat,
hogy szinten tudjam tartani magam, és gyakoroljam valamelyest az ugrást.
Annyira szürreális időszak volt,
de egyfajta rálátást adott arra, hogy bármi megváltozhat egy csapásra.
El kell engedned azt a gondolatot, hogy mindent irányíthatsz,
és meg kell próbálnod megélni a percet,
megélni az itt és mostot.
Mert amint megpróbálsz mindent irányítani,
nyomasztóvá válik, és rengeteg energiát pazarolsz el.
Nincs már idő végigjárni London összes csatornáját.
Nincs idő végigpaskolni a fejed,
és az úszógatyád babonából,
vagy az összes többi szerencsét hozó dolgot végigcsináltatni velem.
Erre már nincs idő.
Uszoda, otthon. Uszoda, otthon.
Uszoda, verseny, otthon.
Koncentrálódnak a dolgok.
Tudatosan kell kihasználnod minden idődet,
mert arra akarod fordítani, hogy a fiaddal lehess.
Ez teljesen új Tom számára.
Azt hiszem, ez az egyik olyan tényező,
mely elindította az arany-, ezüst- és bronzérem utáni hajszát.
Tudtam, hogy más ember lett, mint akinek korábban megismertem.
TOKIÓ
Matt sok időt töltött Tom környezetében és körében.
Hihetetlenül sziklaszilárd volt a kapcsolatunk.
1. KÖR
Olyanok, mint a családod. Az egészet egymásért tesszük.
Edzőként a legjobbat nyújtom nekik,
ők pedig toronyugróként a legjobbat nyújtják egymásnak és nekem.
2. KÖR
A kínaiaknak, akik legyőzhetetlenek...
5. KÖR
...jó napjuk volt, sőt remek napjuk.
6. KÖR
Arra gondoltam, megvan az ezüst. Nem gondoltam az aranyéremre.
Csak Tom gondolt mást, miután kiszállt a medencéből.
Vidáman üldögéltem arra gondolva, szép volt fiúk.
Nagyszerű! Szuperül teljesítettünk!
Jane, valamit sugdos... Jane!
Ezt meg fogjuk nyerni. Mire én: "Mi van?
Te meg miről beszélsz?"
Erre ő: "Nézd meg a pontszámot a kijelzőn!"
Tudtuk, hogy mindent megtettünk, ami csak emberileg lehetséges,
amennyire csak lehet megnehezítettük a kínaiak dolgát, hogy megverjenek,
de még mindig esélyük volt előttünk végezni.
Tom akkor azt mondta: "Százvalahány pont kell nekik".
Mire én: "Mihez kell nekik százvalahány pont"?
Előttünk voltak. Nem követtem a táblát.
Erre ő: "Százvalahány pont kell, hogy megverjenek minket".
Mire én: "Mármint, hogy szó szerint megverjenek minket"?
Mire ő: "Igen".
Már csak ki kellett várnunk az oldalvonalnál, hogy mi történik.
Ez volt életünk lehető leghosszabb várakozása.
De tudtuk, hogy az ezüst legalább már megvan.
Reálisan nézve a toronyugrásban egy ezüstérem felér egy arannyal,
mert a kínaiak feltételezhetően úgyis mindent megnyernek.
Tudtuk, hogy a lehető legnagyobb nyomás alá helyeztük Kínát,
és ennél többet nem tehettünk.
6. KÖR
Néztem az ugrást és arra gondoltam: "A fenébe ez tökéletes volt".
Sikerülni fog nekik.
Az egyetlen apró kifogásolható dolog
csak a távolság volt az emelvénytől.
Ott álltam, és csak néztem Tomot,
azt várva, hogy Tom elmondja, mi történik.
Aztán egyszer csak felüvöltött,
és onnan tudtam, hogy már nem fázik.
Ilyen nincs is.
Író vagyok, bármikor kitalálok egy happy endet,
de amikor megírom, elcsépeltnek tűnik, mert az élet nem ilyen könnyű.
Ő pedig megírta a legcsodásabb harmadik felvonást.
És megérdemelte.
Ez minden célok végső célja.
Az olimpiai aranyéremnél nincs feljebb.
Igazolást nyert, hogy Londonba költöztem.
Igazolást nyert a riói kudarcunk.
És igazolást nyert, hogy az álmok valóra válhatnak.
Erről a pillanatról álmodtam.
Elképzeltem, ahogy a dobogó legfelső fokán állok,
és elénekelhetem a nemzeti himnuszt.
Az az érzés, amikor az olimpiai dobogó legfelső fokán állsz...
Nincs ahhoz fogható érzés,
és nem hinném, hogy valaha is érzek majd újra valami hasonlót.
Nem mehettünk túl közel egymáshoz,
ezért egymás nyakába kellett akasztanunk az aranyérmet,
ami igazán különleges dolog,
és szerintem folytatni kellene ezt.
Mindig tudtam, hogy képes vagyok rá.
De ahogy egyre idősödtem,
Meg kellett barátkoznom azzal, hogy talán sohasem fog sikerülni.
De megcsináltuk.
A COVID árnyékában
még mindig ott pislákolt az öröm lángja.
Rohadtul ideje volt, hogy valaki, aki ennyire elkötelezett
ez iránt a sportág iránt, elnyerje az aranyat, amelyet megérdemel.
Az ember fel sem fogja, amíg vissza nem tekint,
hogy valójában mennyi energiát fektet bele...
míg el nem nyeri végül az olimpiai aranyérmet.
Hányszor marad le csak egy hajszállal.
Hányszor épphogy csak nem elég.
Az a szívfájdalom a versenyen, amikor nem jutsz be a döntőbe.
Aztán aznap minden összeáll.
Hihetetlenül különleges pillanat volt.
Ugyanakkor őrült olimpia is volt, távol mindenkitől.
Mindent elértem, amit valaha akartam a sportban,
és nagyon elégedett és boldog voltam a műugró karrieremmel kapcsolatban.
Úgy gondoltam, bejeztem.
Annyi mindenben leltem azóta örömömet,
otthon, a családom körében,
végre élvezhettem az élet apró örömeit.
2023-ban Colorado Springsben voltunk,
ahol Phoenix született.
Hamarabb odaértünk,
amikor elmentünk az Olimpiai és Paralimpiai Múzeumba.
Tomot nagyon hamar megismerték.
Aztán egyszer csak a személyzet körénk gyűlt
az erkélyeken, amelyek a központi teret vették körbe, ahol álltunk,
és elkezdték megtapsolni.
Van ez a videó arról, mit jelent olimpikonnak lenni,
mi kell hozzá, hogy azzá válj,
kemény munka, vér, verejték, könnyek, elkötelezettség.
A jobbomon csend honolt, ahol Tom ült.
Rápillantottam, és talán most másodszor,
vagy harmadszor, mióta együtt vagyunk, elpityeredett.
Robbie felém fordult és azt kérdezte: "Mi a baj, Papa?".
Mire én: "Nagyon hiányzik a toronyugrás.
Bárcsak újra versenyezhetnék az olimpián,
mert az volt életem legnagyobb kalandja.
Erre ő: "De Papa, én látni akarom, ahogy ugrasz az olimpián!".
Ez elég volt nekem ahhoz,
hogy elkezdjem fontolóra venni, hogy még egyszer utoljára indulok.
UCLA OLIMPIKONOK
Nem tudom, teljesen buta ötlet lesz-e visszatérnem az uszodába,
vagy egy újabb esély lesz egy kis mókára,
hogy rekreációs jelleggel, nyomás nélkül csináljam.
A 2024-es párizsi olimpia határozottan célként lebeghet.
Még egy év van addig, talán kiállok a toronyra, talán nem.
Egy dolog azt mondani, hogy más mozgat már,
a család, a gyerekek,
de ott él az emberben a versengő állat, ami az igazi hajtóerő.
Úgy döntöttünk, hogy Los Angelesbe költözünk.
Telefonáltam párat,
hogy elkezdhessek edzeni Tom Stevensszel a UCLA-n.
Nem is tudom, úgy éreztem, mintha megint otthon lennék.
A ma reggeli terv: bemelegítés, egy kis erőnléti edzés, pár szaltó,
beindítani a motor, mert már vén vagyok.
Azt hiszem, lakik bennem valaki más. Képes vagyok rá.
Szerintem vissza tudok jutni egy olyan szintre, ahol versenyezhetek,
a két gyerekem előtt küzdhetek
legeslegelőször az olimpiai játékokon.
Még megvan benne a képesség, hogy felemeljen minket
és újra büszkék lehessünk a sportágra,
méghozzá arra, ahogy ő képviseli ezt a sportágat.
Teljesen más érzés volt edzeni.
Négy év helyett egy éven át edzettem.
Megváltoztattam az ugrórutinomat nap egy edzésre,
napi kettő helyett.
Csak szinkronugrásra készültem,
így nem kellett aggódnom az egyéni miatt,
és kiesett a csavar meg a kézenállás.
Arra a négy ugrásra koncentrálhattam, amiben a legjobb vagyok.
Egyben a UCLA-nél is edzhettem, azaz nem otthoni körülmények között,
nyomás alatt kellett készülnöm,
ahol mindenki a lehető legjobbat akarja kipréselni magából,
így elég intenzív lehet, hanem mindezektől távol,
szabadon edzhettem, és tényleg nagyon élveztem.
NAGY-BRITANNIA CSAPATA
Egyetlen percet sem vettem magától értetődőnek, mert úgy voltam vele,
hogy tudom, ez lesz a legutolsó,
mert 2028-ban már biztos nem indulhatok.
PÁRIZS
Ahogy ott álltam a toronyban az első ugrás előtt,
úgy éreztem, már győztem.
Amikor láthattam a gyerekeimet és a férjemet a lelátón,
úgy voltam vele, ez az, erre a pillanatra vágytam.
1. KÖR
4. KÖR
DALEY CSAPATA
Kezdek izgulni. Gondolom, tudják, miért.
Noah Williams és Tom Daley következik a hatodik körben.
Ez lehet talán Tom utolsó ugrása.
Nos, ebből ma nem lesz arany, de ott álnak majd a dobogón.
Tom Daley valóra váltotta az álmát, hogy újra az olimpián versenyezzen.
Öt olimpián, Pekingben, Londonban, Rióban,
Tokióban és végül Párizsban szurkolhattunk neki.
Thomas Daley!
Ezzel teljessé válik Tom Daley pályafutása.
Több érmet szerzett
10 méteres toronyugrásban, mint bármely más ugró.
Úgy tíz jó éved lehet, mielőtt a szervezeted bemondja az unalmast.
Tom 20-at húzott le.
Nem olyan volt, mintha egyetlen olimpiai verseny után látnám őket,
hanem mintha az egész karrierem végén.
Mintha nyugovóra helyeztem volna órák,
napok, hetek, hónapok, évek tömkelegét, amit a sportra áldoztam.
Egy olyan sportágba szeretett bele, amely egyszerre szép és atletikus.
Egy olyan sportba, amelyben gyakorolhatta a perfekcionizmusát.
Egy olyan sportba, ahol 1,6 másodperced van arra,
hogy kismillió dolgot jól csinálj.
Azt mondta, szeretném, ha tudnád, hogy nagyon szeretlek,
és tudom, sohasem mondtam el igazán, mennyire szeretlek
és mennyire fontos vagy nekem.
Annyi mindent fel kellett adni Tom Daley-ért,
hogy élhessük az álmot.
Az ő álmát, az én álmomat.
Annak igazolását, hogy többet jelentettem neki pusztán egy edzőnél,
ami a világon bármi másnál többet jelentett számomra.
Az egész életem a toronyugrásról szólt.
Az egész életem
annak az 1,6 másodpercnek a tökéletesítéséről szólt.
Négy éven át edzettem
olyasmiért, ami összesen kevesebb, mint tíz másodperc alatt lezajlik,
és semmit sem csinálnék másképp.
A legjobb 23 év volt, amit csak el tudok képzelni,
lenyűgöző embereket ismerhettem meg,
elképesztő helyekre juthattam el.
Bár, igen, néha azért hihetetlenül kemény volt,
óriási kihívást jelentett, és előfordult,
hogy úgy éreztem, nem bírom folytatni, de kitartottam.
Ha valami, akkor az nagy örömmel tölt el,
hogy ezt megoszthatom Robbie-val és Phoenix-szel,
és megőrizhetem emlékként,
amelyet életem hátralévő részében meg tudok mutatni nekik,
és sikerült mindezt megosztanom velük.
Nagyon szerencsésnek érzem magam, hogy olyanok vesznek körül,
akikkel jól érzem magam és akikkel bármiről és mindenről beszélhetek.
De úgy érzem, ez annak is köszönhető, hogy meg tudok nyílni.
Nagyon hosszú időn át voltam zárkózott.
Azt hallottuk, visszavonulsz, és ez az utolsó olimpiád.
Beszélnél nekünk erről? Miért épp most döntöttél így és mit érzel?
Igen, nehéz erről beszélni.
Nagyon furcsa érzés.
Úgy érzem, az egyetlen dolog,
ami mindig is állandó volt az életemben, nincs többé.
PEKING 2008
2008
2012
2016
2020
Idővel elválik majd, mi lesz a következő utam,
de biztos éppúgy lesznek csúcspontjai,
ahogy mélypontjai is, most viszont tudom, az a legfontosabb,
hogy együtt legyek Lance-szel, Robbie-val és Phoenix-szel.
Miután apukám meghalt, próbáltam betölteni azt az űrt.
Az egészre visszatekintve rájöttem, azáltal, hogy ezt nem csak magamért,
hanem a barátaimért, a családomért, csapattársaimért,
az országomért is tettem,
még eltökéltebbé váltam,
ami kellett ahhoz, hogy végig tudjam csinálni a karrieremet.
Alig várom, mit hoz a jövő,
mi minden vár még rám, a fiaimra és Lance-re.
Felirat: Czuczor Tamás Iyuno