Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Hvor skal du i dag? - Hva?
- Hvor skal du i dag, Tom? - Ok.
I dag drar jeg til OL. Jeg har akkurat stått opp.
Jeg spiser frokost, og klokken er kvart over åtte,
og drar herfra kvart på ni.
Jeg spiser frokost, går opp, tar på meg OL-treningsdrakten,
og pakker de siste tingene mine i en bag.
- Gleder du deg? - Ja.
TOM DALEY 1,6 SEKUNDER
- Hvor skal du i dag? - Hva?
- Hvor skal du i dag, Tom? - Greit.
I dag drar jeg til OL. Jeg har nettopp stått opp.
Jeg spiser frokost. Klokka er omtrent kvart over åtte.
Jeg drar herfra kvart på ni.
Jeg spiser frokost, går opp, tar på meg OL-treningsdrakten,
og pakker de siste tingene mine i en bag.
Jeg tror ikke jeg har sett dette før.
Det er morsomt å se meg selv i starten.
Jeg svarer på spørsmål og virker som en annen person.
Jeg har aldri hatt noen form for medietrening
bortsett fra at jeg har hatt et kamera som har fulgt meg
siden jeg var kanskje ni eller ti år gammel.
Faren min hadde med seg et videokamera overalt.
Du vil filme det?
Det er klart at jeg ble irritert over at han filmet alt.
Men det er fint å ha som minne når jeg drar til mitt første OL.
Jeg ser på et barn som ikke aner hvordan livet hans vil utvikle seg.
Han er kjepphøy, ekstremt selvsikker, og veldig kul.
Møt Tom Daley, det olympiske vidunderbarnet. Han er 13 år gammel,
som mestrer de fysiske og mentale kravene ved stupebrettet.
Tom Daley er født til å stupe. Han bruker tiden sin på å se ned
fra den skremmende høyden fra 10-metersbrettet.
Tom var en veldig elskelig baby, som elsket å kose.
Han har en fantastisk sans for humor, allerede som baby.
Han fniser av alt mulig.
Han elsket vannet. Han likte å lære å svømme.
Er du veldig glad og vet det, Ja så klapp
Er du veldig glad og vet det Så la alle menn'sker se det
Er du veldig glad og vet det, Ja så klapp
Da Tom var rundt syv år, dro vi til en lokal svømmehall.
De fikk en leksjon i stuping.
Tom var fascinert og sa: "Mamma, det vil jeg prøve."
Jeg bestilte en prøvetime til ham, og han elsket det.
Resten er vel historie, antar jeg.
Jeg fikk en telefon fra treneren hans
som sa: "Du må se denne gutten. Han er spesiell."
Jeg kom og så på i 15 minutter.
Jeg sa til alle der: "Vet dere hva?
Jeg tror ikke denne gutten blir en stuper."
Han hoppet faktisk ikke.
Han sto bakerst på stupebrettet og gråt,
men han nektet å gå fram på brettet og hoppe.
Da jeg endelig så ham hoppe, var det åpenbart at han hadde talent.
En lykkelig Tom er en god Tom. En ulykkelig Tom er ikke så god.
Hvis ting gikk galt, gråt han, ble opprørt og frustrert.
Det taklet han ikke.
Han deltok i konkurranser da han var åtte år gammel, og han vant.
Alle syntes det var fantastisk.
Da han var ni år, bestemte de
å sende ham til en konkurranse, et seniorarrangement.
Han måtte forstå at han ikke alltid kunne vinne.
Men han vant faktisk den konkurransen også.
Jeg husker alltid hva en sportsdirektør sa til meg,
Tom var det største naturtalentet han hadde sett på 20 år.
Guttmester 2005, representerer Plymouth Diving,
Thomas Daley.
I 2005 satte jeg meg ned med ledelsen i British Diving
og fortalte dem at gutten kanskje kunne delta i OL i 2008.
Jeg følte meg nesten uovervinnelig i denne perioden,
og jeg tror det skyldes faren min.
Han har drevet med stuping i fem, seks år. Svømt siden han var fire år.
Under en offentlig time så han dem hoppe fra stupebrettene.
Han ville prøve for det så spennende ut.
Rob hentet ham og tok ham med til bassenget.
Han så på mens Tom trente. Han elsket å se på.
Han ble med ham på konkurranser. Rob var alltid ved hans side.
Jeg pleide å være livredd for å dra hjemmefra.
Jeg var så redd og bekymret for alt.
Jeg gråt meg i søvn de fleste nettene
mens jeg var på treningsleirer og konkurranser.
Jeg husker jeg dro på en konkurranse i Australia.
Jeg var ti år gammel på den andre siden av kloden,
hadde jetlag, fikk ikke sove og delte rom med andre. Jeg gråt.
Det var en Jekyll og Hyde-situasjon.
Han hadde det fint på dagtid. Han var hoppende glad.
Om natten, ved leggetid, endret det seg.
Dan fikk panikk og strigråt.
Han ringte meg klokken to på ettermiddagen her.
Han gråt og ba meg komme og hente ham. Han fikk ikke sove.
Jeg ble nesten ikke tatt ut på lag, og jeg ville ikke dra.
Jeg gikk glipp av arrangementer fordi trenerne syntes jeg var en byrde.
Han sa: "Jeg vil heller være død enn å være på treningsleiren,
hvis du lar meg være alene, hopper jeg ut vinduet."
Det var en så traumatisk periode at jeg fortrenger den
fordi jeg husker konkurransene,
vennene og stedene. Jeg gikk til et assistentrom,
jeg banket på døren til laglederen ved midnatt. Jeg var en plage.
Hvis vi trenger fem ansatte for å passe på ham, gjør vi det.
Det vil være verdt det for ham å utvikle seg og modnes.
Jeg vet fortsatt ikke hvorfor,
men jeg følte meg bare trygg når jeg var hjemme,
så det var ingenting som fikk meg til å føle meg like trygg noe annet sted.
En ting som slo meg med Tom,
var hvordan han holdt ting i livet adskilt.
Familielivet hans, skolen, vennene, stupingen,
medielivet. Det ble holdt adskilt. Hvis det ble blandet, hatet han det.
Media kunne ikke være der når det var ubeleilig.
Han hadde stor suksess innenfor hvert av disse områdene.
Han ga virkelig alt.
Han ble ganske kjent innen stuping.
Han var i avisen og på nyhetene, og folk kjente ham igjen.
Jeg begynte å stupe da jeg var åtte år og jeg skjønte
at jeg hadde muligheter og kunne dra til OL,
da jeg vant under 18-tittelen som tiåring.
Kjepphøye lille drittunge!
Hvordan takler du berømmelsen?
Jeg har kost meg så langt.
Telefonen har ringt ustanselig. Alt går bra.
På den tiden ante jeg ikke hvordan dette ville påvirke livet mitt.
Han var ønsket inderlig at noen skulle be om autografen hans.
Ønsk ham velkommen på scenen, Tom Daley.
Siden jeg var så ung og plutselig i rampelyset,
følte jeg at ingenting kunne gå galt.
Før OL deltok han i europamesterskapet.
Han var 13 år. Han vant den faktisk, noe som var utrolig.
Alle sa at han var for ung til å dra til Beijing.
Han ville bare bli 14 år.
Vi måtte ha mange møter.
De bestemte at han kunne dra til Beijing-OL.
Jeg følte at jeg kunne oppnå akkurat det jeg ville.
Å vinne nasjonale eller europeiske titler, kvalifisere seg til OL,
eller lære nye stup. Det er kanskje den eneste gangen
jeg virkelig har følt meg lykkelig med alt i livet mitt.
Etter å ha kvalifisert seg til OL, ble oppmerksomheten intens.
Det er en god opplevelse, men hektisk.
Mens jeg går rundt, peker mange jenter.
De snakker ekstra høyt: "Herregud, det er Tom Daley."
Det får meg til å le. Jeg gikk inn på Starbucks og fikk en gratis kaffe.
Det har sine fordeler å bli gjenkjent.
Føler du deg stresset over å være i Beijing-OL nå,
med all oppmerksomheten?
Oppmerksomheten har vært fantastisk. Jeg har elsket all omtalen.
Jeg elsker dagsturer i London. Jeg liker det.
Å dra på BAFTA med faren min, og dra på overnattingsturer,
var kjempegøy. Jeg ser tilbake på denne perioden
ikke bare som starten på resten av livet mitt,
men også på opplevelsene med pappa.
Når jeg ser tilbake, tenker jeg: pokker, han var stolt.
Han var veldig stolt av meg. Det betyr mye for meg.
Hvordan behandler vennene dine deg?
De støtter meg og gir meg oppmuntrende ord.
De stiller spørsmål og er støttende så langt.
De behandler meg normalt når jeg er på skolen.
"Foreløpig" er nøkkelordet.
Legg tingene dine i posene og så...
Greit.
På den tiden bodde jeg med foreldrene mine
og mine to yngre brødre, William og Ben.
Syttien.
- Seksten kilo. - Det går bra.
Det er morsomt å tenke på at jeg skal til OL
og konkurrere mot voksne, mens mamma pakker bagen min.
Det oppsummerer min deltakelse i OL som 14-åring.
Skynd deg nå. Lunsjen er i sekken din, ok?
Jeg lurte på hva jeg hadde begitt meg ut på.
Dette er en helt spesiell skolesommerferie.
Vi satte mål. Ett var at han skulle være fornøyd med prestasjonene.
Lære så mye som mulig. Og til slutt, ha det gøy.
Blakey, gutten min.
Nei, jeg sov elendig i natt.
Jeg er så sliten.
I Beijing delte jeg rom med Blake, som var dobbelt så gammel som meg.
Så vi hadde ikke mye til felles. Vi var forskjellige.
Vi hadde ingen felles interesser. Det var virkelig et...
Vi dro til stupebassenget og startet derfra.
Vi skal gjøre så godt vi kan.
Vi hadde vellykkede konkurranser, men vi feilet også av og til.
Tom, hvor er vi?
Vi er i dykkerbassenget i Xi'an hvor vi trener.
Dette er vår andre treningsøkt. Vi skal hoppe i det og så varme opp.
Så i bassenget frem til kl. 16.00.
Leon Taylor hadde vært min mentor siden jeg var ti år.
Han var en stor inspirasjon
da jeg så ham vinne en olympisk sølvmedalje i 2004.
Vi snakket på telefonen og møttes på konkurranser.
Han kom til OL-landsbyen
for å støtte meg og hjelpe meg med å håndtere stress.
Han visste hvordan det var i OL, hvordan man takler stort press,
og å stupe foran et publikum.
Det ville vært mitt fjerde OL.
Jeg konkurrerte fortsatt, men jeg var skadet.
Jeg la opp før Beijing, det medisinske teamet sa jeg var ferdig.
Jeg gikk inn i kommentatorrollen,
og jeg var også tilgjengelig for ham i Beijing.
Vær forsiktig. Ikke prøv å slå den.
Lytt til partneren din. Vær forsiktig.
Så han prøver å slå den.
Jeg snakker med ham om hjemlengsel eller om å være nervøs.
Hva med vekten? Den har endret seg, sant?
Ja, men det har vært bra fordi jeg kunne slappe av
og forberede meg til konkurranse, det har vært fint.
Vil du smile på brettet?
- Ja, klart det. - Vi ses der. Bra jobba.
Det er rart å se tilbake
og tenke på at jeg bare var et barn som gjorde min greie.
Jeg tok ikke noe altfor seriøst.
Jeg husker det som den beste tiden i livet mitt.
Den beste tiden i livet mitt.
Stuping er en stor sport i Kina, og når du går rundt,
kjenner folk deg igjen, i landsbyen. Også det kinesiske personalet.
I det nasjonale mesterskapet
kunne det være 15 av foreldrene i publikum.
Så å stupe foran 18 000 mennesker var en stor forandring.
Jeg var ikke forberedt på hvordan det ville føles, før jeg gjorde det.
Da jeg var der, var jeg ikke klar for det.
Jeg hadde en nervøs rykning som jeg ikke klarte å stoppe.
Jeg ble flau over det.
Du har sju dommere.
De gir poeng fra 1 til 10. Du fjerner de to høyeste og to laveste.
Det som er igjen, øker med vanskelighetsgraden.
Høres komplisert ut. Det er det på en måte.
Tom Daley er tilbake på sjuendeplass.
Jeg hadde en sjanse til å nå pallen der.
Men jeg kan se tilbake og si til lille Tom,
du vil delta i flere OL, ikke bekymre deg.
Han hoppet kanskje litt forsiktig, men det er forståelig.
Han var 14 år gammel da han deltok i en OL-finale.
Jeg dro til OL og visste at det ville bli mitt første.
Jeg var der fordi det sto skrevet i stjernene. Alt ordnet seg.
Jeg lærte stupene. Jeg konkurrerte. Og jeg kom meg til OL.
Det var en lærerik opplevelse. Kunne bruke det, ta til meg alt.
Ikke bekymre seg for resultatet.
Jeg vet at jeg kan dra nytte av erfaringen til London 2012.
For Blake var det mer som en siste sjanse.
Det var hans siste sjanse til å vinne en OL-medalje.
Vi var på helt forskjellige nivåer i den konkurransen.
De må være perfekte,
hvis de skal komme i nærheten av topp tre.
Det blir nok ingen medalje i dag for det britiske laget.
Tom trenger bare å finjusteres litt mer,
få litt mer erfaring fra de store konkurransene.
De har virkelig inspirert fantasien til barn i Storbritannia.
Alle vet om Tom, alle vet om stuping.
Jeg tror de virkelig har en sjanse i 2012.
De går fra styrke til styrke.
Jeg husker dagen etter, noe som skjedde
på pressekonferansen eller i mikssonen
hvor Blake sa noe og ga meg skylden.
Det oppsto en situasjon, og han sa at jeg ikke stupet bra.
Jeg har mer erfaring enn Tom.
Det gikk bra. Jeg hoppet ikke så godt jeg kunne,
men jeg klarte meg fint. Dessverre hoppet ikke Tom like bra.
Det var hardt arbeid for meg å prøve å få ham klar.
Jeg husker at han ringte moren og ba om unnskyldning for at hun kom.
Jeg sa: "Legg på. Det er ikke over." Jeg tror han tok det ille opp.
At en på 13 fortalte en 26-åring hva han skulle gjøre var uakseptabelt.
Jeg skjønte ikke at det var en stor sak
før jeg leste om det dagen etter i avisene.
Mediene fant det ut og gjorde det til en overskrift.
I dag gir vi 100 % innsats i hvert eneste hopp.
Etter det tredje hoppet gikk det galt.
Jeg må ha prøvd for hardt
og forsøkt alt så godt jeg kunne.
Det var bare ikke min dag.
Det er flott å være tilbake, men jeg savner faktisk Beijing.
Fint å dra hjem, jobbe hardt for å få de beste resultatene i London.
Å være en offentlig idrettsutøver,
og samtidig gå på skolen, må være mentalt vanskelig.
Da jeg kom tilbake fra Beijing,
endret alt seg da jeg begynte på skolen igjen.
Etter OL fikk jeg noen kommentarer,
og så ble det flere og flere.
Det ville nå en topp og så forsvinne.
Men da det nådde toppen, ble det bare der.
Etter åtte måneder der folk kaller deg skjellsord...
Jeg husker at det var forferdelig på skolen.
Jeg og vennene mine fikk en nøkkel til å låse oss inn i et klasserom
og slippe unna folk i lunsjen.
Du gjør det du elsker, og så mobber de deg på skolen.
Jeg forstår ikke hva som skjer.
Det påvirket livet mitt hjemme, på skolen og stupingen.
Jeg følte at verden var i ferd med å gå under etter en fantastisk sommer.
Jeg hadde oppfylt en drøm om å delta i OL,
men da jeg kom tilbake til skolen, følte jeg meg som en fremmed.
Du får mange kommentarer på lekeplassen, og noen kaster ting.
Folk forstår ikke hvor mye det påvirket meg
fordi jeg aldri snakket om det.
Jeg følte meg flau fordi folk var slemme mot meg på skolen.
Så jeg sa det ikke til foreldrene mine før det ble ille,
før de hørte meg gråte og jeg ikke engasjerte meg i noe.
Jeg skjønner ikke hvorfor.
De burde ha vært stolte over prestasjonene hans
og over at de gikk på samme skole.
Jeg ble rugbytaklet på banen i lunsjen en gang.
Jeg sa til foreldrene mine, at jeg ikke orker mer.
Jeg kan ikke gå på skolen. Jeg vil aldri gå på skolen igjen.
Jeg vil ha hjemmeundervisning.
Skolen var ikke særlig støttende.
Barna gjorde som de ville. Lærerne grep ikke inn.
Til slutt fikk faren min en e-post eller et brev
fra noen tilknyttet Plymouth College,
og de kunne tilby meg et stipend.
Min første dag i Plymouth var flott.
Det er fint å møte nye støttende mennesker,
og det er en annerledes atmosfære.
Jeg synes synd på den gutten som måtte forklare alt som skjedde.
Det ble så tøft å takle mobbingen.
Så måtte jeg forklare det på nyhetene og til folk.
Å la alle få vite hva du går gjennom, er tøft.
De har mange ulike eliteutøvere.
Flott å gå på skole med andre idrettsutøvere
som forstår hva du går gjennom og hvor viktig treningen er.
For å gjøre skolearbeidet ditt. Det er fint å dele.
På den tiden hadde jeg ansatte som manglet dømmekraft.
Det er ikke overraskende at ting ventet på meg da jeg sluttet.
Kameraene ventet på meg utenfor skolen.
Stupingen gikk ikke bra, og måneder etter at jeg begynte på skolen,
hadde jeg en helt annen innstilling,
og det var da jeg dro til mitt første verdensmesterskap.
Tid for herrenes 10 meter stup.
Mine damer og herrer, ta godt imot finalistene.
Det var min første sjanse til å stupe på verdensscenen siden OL.
Som representant for Storbritannia.
- Fra Storbritannia. - Tom Daley.
Det var i Roma. Jeg husker at pappa kom for å se på meg.
Jeg visste hvor han sto, for han viftet med et stort flagg.
Han gjorde tilskuerne rundt seg rasende,
fordi det traff dem i ansiktet, men han brydde seg ikke.
Han ville at jeg skulle vite hvor han var.
Han brydde seg ikke om hvor godt jeg presterte, om jeg kom sist og strøk.
Det var ingen bekymring for utfallet.
Han ville bare være der. Han elsket å se meg stupe.
Kom igjen, Tom.
For Storbritannia.
Jeg lå på fjerdeplass, men så skled hopperen etter meg.
Jeg var garantert bronse, min første individuelle medalje i et VM.
Så mislyktes Matthew Mitcham, den tidligere olympiske mesteren.
Så jeg var garantert minst en sølvmedalje.
Det virket umulig at Qiu Bo kunne rote det til.
Det var et øyeblikk som føltes som en evighet.
Jeg husker bare at alle gikk av skaftet.
Jeg lurte på hva som skjedde. Og så ser jeg poengene komme opp.
Jeg var best i verden og ble verdensmester som 15-åring.
Herregud, Tom Daley er verdensmester.
Tom Daley, gratulerer. Fantastisk.
Det ga meg håp og inspirasjon til å prøve igjen.
Pappa fikk se meg gjøre det.
Faren min så meg øverst på podiet.
Noen ganger tenker jeg tilbake på yngre dager
og om jeg gikk til OL i Beijing i 2008?
Vant jeg en EM-tittel som 13-åring, et verdensmesterskap som 15-åring?
Fordi faren min ikke fikk se meg vinne resten
og bli den personen jeg er i dag.
Faren min tok meg med på hver eneste trening og konkurranse.
Han var der for meg i gode og dårlige dager.
Han var der for meg gjennom alt.
Han var den eneste jeg kunne snakke med om alt
og jeg følte at han alltid var på min side.
Når jeg ikke stuper bra, blir jeg så frustrert og sint.
Jeg takler det ved å sitte i bilen, og snakke med
faren min, som får meg til å føle meg bedre.
Han støtter meg fullt ut. Uten hans støtte,
ville jeg ikke vært her nå, fordi...
Jeg kunne ikke ha fortsatt uten støtten hans.
Jeg deltok i en konkurranse i Tyskland i 2006.
Jeg slet med stupingen min. Jeg vokste og fikk mentale sperrer.
Jeg var så livredd for å hoppe fra 10-meteren at jeg brøt sammen
midt under en konkurranse.
Jeg måtte trekke meg fra konkurransen
og fortelle dommeren: "Beklager,
jeg kan ikke fortsette."
Jeg var så opprørt. Jeg gikk og satte meg hos faren min.
Jeg visste ikke før vi kom hjem
at han hadde utsatt operasjonen i to uker
for å kunne komme til konkurransen og se meg stupe.
Han visste hvor mye det betydde for meg at han var der.
En dag var han ikke der da jeg kom hjem fra skolen.
Moren min sa: "Alt er i orden, men vi skal på sykehuset."
Jeg spurte hvorfor han var på sykehuset. Hva skjer?
På sykehuset så jeg ham i sengen med bandasjer rundt hodet.
Så fant jeg ut at han nettopp hadde fått fjernet en hjernesvulst
på størrelse med en grapefrukt.
I løpet av to uker var jeg på sykehuset, og den ble fjernet.
De fjernet 80 %. De måtte la 20 % bli igjen der inne
fordi det var sammenvevd med blodårer og nerver.
Det var for risikabelt å fjerne mer.
På den tiden visste jeg ikke at det var uhelbredelig.
Jeg hadde alltid en håpefull optimisme
om at han ville bli frisk. Man ser på foreldre som uovervinnelige.
Du tror at foreldrene dine vil være der for deg gjennom alt.
I hvert fall til du blir voksen.
Svulsten min har begynt å vokse igjen, selv om den er liten nå.
Jeg må gjøre meg klar til neste skanning.
De kunne ikke fjerne den. De beskrev det som å ha en ballong
og prøve å skjære i den uten at den sprekker.
I 2011 var jeg på treningsleir i Mexico.
Jeg ble kalt inn på et rom for å snakke med moren min på telefonen,
og jeg lurte på hva som skjedde.
Moren min sa: "Hei, Tom, ville bare si
at du kommer hjem i ettermiddag. Faren din er dårlig.
Han er i stuen, og er satt på palliativ pleie."
Da jeg dro, var han ok. Han kom til å bli bedre.
Hvordan kunne jeg gå videre til neste OL?
Hvordan skulle jeg klare meg uten ham?
Med en gang Rob så Tom,
fikk han gnisten tilbake, og våknet til liv.
Utenom trening eller skolen,
satt jeg ved siden av ham og øvde på teoriprøven min.
Det var det eneste vi fortsatt kunne gjøre sammen.
Da jeg fylte 17 år den 21. mai,
ville han komme til vinduet, men han kunne knapt gå.
Men han prøvde likevel å komme seg til vinduet.
Jeg tok min første kjøretime, kom tilbake,
og den 27. mai gikk han bort.
Jeg fortsatte å klemme hånden hans, og han klemte min.
Jeg husker siste gang han klemte hånden min.
Og han klemte ikke tilbake lenger.
Det er et sjokk, selv om du vet at det vil skje.
Jeg mistet ikke bare pappa. Han var mye mer enn det.
Han var min største støttespiller.
Min beste venn.
Veileder.
Hele livet vårt gikk i stå.
FAR TIL OLYMPISK MESTER TOM DALEY TAPER KAMPEN MOT KREFT
Noen ganger husker jeg ikke alt som skjedde.
Det var som om jeg gikk på autopilot
og gjorde det jeg trodde var riktig og det andre ønsket.
Eller hva jeg trodde andre forventet av meg.
Eller hvordan folk forventet at jeg skulle oppføre meg.
Jeg vet ikke hva jeg føler. Det er merkelig.
Noen sitter i hjørnet og gråter.
Jeg har dårlig samvittighet for å fortsette, men pappa ønsket det.
Da han lå til sengs i en måned, spurte han hvorfor jeg ikke trente.
Jeg koblet liksom ut.
Jeg vet ikke hvorfor, men jeg dro for å trene dagen etter.
Jeg dro til det nasjonale mesterskapet ti dager senere.
Jeg bare fortsatte. Jeg visste ikke hva annet jeg skulle gjøre.
Jeg hadde ingenting og ingen andre.
Jeg var alene.
Jeg måtte late som jeg var modig, slik jeg alltid gjør,
fordi jeg alltid har ønsket å holde en fasade,
at alt er i orden. Men det var det ikke.
Men jeg visste ikke hvordan jeg skulle takle det.
Han bestemte seg for at trening og oppføre seg normalt
var en måte å fokusere på noe annet.
Jeg antar han delte tiden sin igjen,
hvor han er 100 % opptatt av noe annet,
og derfor ikke vil tenke på andre ting.
TOM DALEY SØRGER OVER FAREN ROB UNDER BEGRAVELSEN I PLYMOUTH
Folk sto på stiger og prøvde å ta bilder av meg...
Da jeg så pappa bli båret i en kiste.
De ble bedt om ikke å komme.
Når jeg tenker på det nå, føles det så krenkende.
Det er en svært ensom opplevelse.
Helt klart.
Med alt jeg vet nå,
ville jeg ha unngått enhver kontakt med pressen.
Du trenger tid til å sørge, tid til å bearbeide det som har skjedd.
Jeg følte at jeg måtte være modig for andre i samme situasjon,
når det riktige var å vise at jeg slet.
Jeg kunne ikke snakke med mamma eller brødrene mine om hva jeg strevde med.
Jeg ville ikke gjøre dem opprørt. Derfor holdt jeg det for meg selv.
Jeg hadde ikke noe sted å få utløp for alle tankene mine.
De eneste jeg kunne snakke med. "Ser du på hjemmefra?"
På slutten av 2011, fikk jeg beskjed om å gå ned i vekt
av vår prestasjonsdirektør i British Diving.
Han sa at jeg var overvektig og trengte å se slankere ut,
slik jeg gjorde i 2008.
Det var første gang jeg følte at jeg ble sett på og dømt,
ikke for hvordan jeg hoppet, men for hvordan jeg så ut.
Jeg tok ganske drastiske grep
for å sikre at maten ikke ble værende i magen min.
En rasjonell person ville vite at jeg ikke var feit,
men det var alt jeg klarte å tenke på før OL.
Jeg hadde en dagbok der jeg skrev datoen og vekten min.
Jeg sto alene i den kampen.
Selv når jeg hadde møter med idrettspsykologen min.
Jeg kunne ikke ta det opp. Jeg følte meg dum som snakket om det.
Men i hodet mitt var det dette jeg tenkte på hver dag.
Hver gang jeg bestemte meg for hva jeg skulle spise,
om jeg skulle spise det, ble jeg så sulten
at jeg spiste så mye at jeg fikk dårlig samvittighet
og måtte gjøre noe med det.
Det var mer enn en spiseforstyrrelse.
Det gjenspeilet hvor mye stress og angst
han opplevde på den tiden, da han skulle til London i 2012.
Jeg skammer meg over å snakke om det,
når man er på den andre siden av det,
virker det lett å stoppe opp og be om hjelp.
Men når du er midt oppi det, føles det som det ikke finnes hjelp.
Han var London 2012. Han var ansiktet utad.
Da jeg så ansiktet hans på store reklametavler, var det galskap.
I mitt hode hadde ikke gutter spiseforstyrrelser.
Eller psykiske helseproblemer.
Gutter skal være tøffe og kunne takle hva som helst.
Det gjorde jeg ikke. Jeg visste ikke hvem jeg kunne snakke med.
Poenget er at jeg følte meg alene med alle problemene mine.
Opplevelsen var nesten tortur. Jeg ville så gjerne gjøre det bra.
Å være verdensmester, europamester og Commonwealth-mester,
med store forventninger om å vinne en OL-medalje.
Men vi kom hit. Vi klarte det.
Jeg husker øyeblikket som helt surrealistisk.
Du kunne ikke se toppen av tribunen
på grunn av det enorme publikummet og de britiske flaggene.
Nei, det er ikke så bra. Han får enorm støtte.
Han var tydelig frustrert under avgangen.
Jeg vet ikke hva han sa. Kanskje blitzene forstyrret.
Han mistet kontrollen ved hoppet, og hadde ikke nok plass.
En dårlig start for Daley, som i de innledende kampene.
Du må ha et godt overblikk når du hopper.
Du må se hvor du er, når du snurrer rundt og vrir deg.
Da jeg tok av, tok mange bilder med blits.
Under hjemme-OL tar folk bilder. Ingen visste om ulempene.
Det var første gang jeg ba om et nytt hopp.
Han sa: "Mamma, jeg kunne ikke se.
Jeg vet ikke hvor jeg havnet ute i vannet."
Det kunne ha drept ham, hvis han hadde landet feil.
En slik situasjon kalles "twisties".
Jeg hadde slitt med "twisties",
og da det skjedde her, fikk jeg panikk.
Jeg reiste meg, klappet i hendene og ropte, og konkurransen stoppet.
Utøveren må be om å få stupe om igjen.
Jeg gikk til dommeren og forklarte hva som hadde skjedd.
De så gjennom opptakene. Jeg tror de visste hva som kom.
Da de ba meg om å hoppe igjen, ble jeg livredd.
Jeg tenkte: "Herregud, jeg kan ikke huske et nytt hopp i et OL."
Normalt begynner man på nytt og bygger det sakte opp igjen.
Du lærer hvordan du skal bli trygg på stupebrettet.
Men jeg gikk opp igjen for å stupe
foran 18 000 mennesker og millioner hjemme.
Jeg var redd for å gjøre det igjen. Da jeg sto der, tenkte jeg:
Hvordan kan jeg klare det igjen?
Hvis du stuper dårligere enn forrige gang, er det dette hoppet som teller.
Det er bedre. Bedre enn forrige hopp, så han er på rett spor.
Det er dette du har jobbet for i over ti år.
Det er slik du så det for deg
da du valgte å representere Storbritannia i OL.
Lykke til, Tom Daley. Hele landet støtter deg.
Ja, et bra hopp! Han kan ikke gjøre mer enn det.
Det måtte være perfekt, og bortsett fra litt sprut, var det perfekt.
De fire årene var utrolig tøffe for familien vår.
Alt jeg måtte takle mellom 2008 og 2012.
Hvor mye jeg trengte å vokse opp og forandre meg fra den lille gutten.
Jeg følte at jeg hadde modnet enormt mye.
Selv om jeg nettopp har fylt 18 der.
Det var første gang jeg følte glede siden pappa døde.
Det var et øyeblikk da jeg tenkte
vi ønsket oss en OL-medalje mer enn noe annet.
Men så skjedde det, og så var det over.
London 2012 var over. Hva var det neste?
Kommer jeg til å gjøre det igjen? Bruke fire år til
for kanskje å delta i et nytt OL?
Han var ikke fornøyd.
Han visste ikke hva han skulle gjøre eller hvor han ville være.
Jeg var euforisk etter å ha vunnet medalje, men jeg var alene.
Ingen på laget hadde OL-medaljer, og hvis jeg snakket med dem,
ville de sagt: Du vant en OL-medalje, hvorfor være trist?
Men som merkevaren Tom Daley var jeg mer ettertraktet enn noensinne.
Etter at faren min døde, tok jeg over som forsørger.
For mamma og brødrene.
Jeg ville forsørge dem på den beste måten jeg kunne.
Men for hvert sponsorat og hver avtale som jeg hadde,
for alle pengene jeg tjente, måtte jeg gi penger til British Swimming.
Jeg ble kritisert for å ikke trene nok
og for å ta fri, selv om jeg ikke gikk glipp av en treningsøkt.
Jeg var så opptatt av å oppnå drømmen min.
Ja, jeg gjorde mange ting utenfor sporten,
men det var min måte å håndtere all dritten i livet mitt,
å ikke tenke, å holde meg selv så utrolig opptatt
at jeg ikke hadde tid til å synes synd på meg selv.
Jeg ville bare fortsette.
British Diving var ikke fornøyd. De mente det forstyrret sporten.
Hvordan kan jeg vinne?
Jeg må forsørge familien min, og dere vil ikke støtte meg.
Sånn fungerer finansieringen i britisk idrett.
Jeg ble bare rasende og svarte på presseartikkelen
om at han ikke fokusere på treningen som han burde.
Moren min skrev et åpent brev
til direktøren i British Swimming, ba de holde seg unna,
og la sønnen min gjøre sin egen greie.
Han prøver å gjøre sitt beste i bassenget
og samtidig prøver han å forsørge familien sin i en alder av 18 år.
Etter 2013 var vi i Barcelona etter verdensmesterskapet.
Jeg satte meg ned med treneren min, for jeg ville fortelle ham noe.
Han trodde at jeg ville slutte å stupe.
Han visste hvor mye jeg slet det året.
Jeg sa til ham at jeg ville flytte til London.
Jeg trengte noe annerledes og nytt,
og jeg trengte et annet perspektiv som idrettsutøver.
Jeg sa at jeg ville at han skulle bli med meg,
han har vært treneren min siden dag én.
Jeg tviler på at det jeg ble tilbudt i Plymouth,
kunne måle seg med det som ble tilbudt i London.
Han ble i Plymouth for å drive Plymouth Diving,
og jeg flyttet til London. Problemet var at jeg ikke hadde noen klubb.
Den var fortsatt under ombygging etter OL
for å fjerne ekstra sitteplasser og gjøre det om til et fritidssenter.
Jeg fikk en telefon fra Alexei, vår forestillingssjef,
som sa at noen ville snakke med meg.
Han gir telefonen videre. Det var Jane som ringte.
Vi visste alle om Tom. Han var den neste store stjernen.
Jeg hadde allerede stjerner, så Tom Daley betydde ikke så mye da.
Alexei ringte og sa at Tom var i USA, og at han ville trene med deg.
Jeg sa: "Greit, gi meg beskjed når han kommer."
Jeg trodde det ville ta flere uker. Han sa: "Han kommer i morgen."
Han sa: "Jane, jeg vil vinne en olympisk gullmedalje.
Kunne du tenke deg å flytte til London?"
Jeg sa: "Nei."
Vi kom veldig godt overens. Det føltes som en ny start.
Visste ikke hva jeg skulle forvente. Så sa han at han kom tilbake.
Det andre besøket handlet mer om ham som person
og hva som skjedde i livet hans på det tidspunktet.
Jeg møtte Lance i mars etter OL.
Jeg var i LA og spilte inn noe.
Så tar han telefonen min og legger inn nummeret sitt.
Når han gir telefonen tilbake,
har han lagt til et blunkefjes på slutten av nummeret sitt.
Ingen heterofil mann har noen gang satt et blunkefjes
når han gir nummeret sitt til en annen fyr.
Det første vi delte
var at han for ikke så lenge siden hadde mistet faren sin.
Jeg mistet nylig storebroren min,
som var som en far, for det har jeg aldri hatt.
Jeg hadde nettopp vunnet en Oscar. Han hadde tatt sin første OL-medalje.
Vi kunne dele med hverandre
tristheten som følger etter prestasjoner.
Når du vinner det du bare har drømt om,
går noe inni deg i oppløsning. Det må leges.
Det er få du kan dele denne følelsen med.
Folk mener at du bør være takknemlig.
Jeg slet med å stupe og følte at jeg ikke kunne fortsette.
Jeg så ikke poenget med å fortsette.
Lance ga meg lyst til å fortsette.
Inspirerte meg til å ville bli fantastisk.
Å være den beste personen jeg kan være.
Det var da jeg innså at tiltrekningen til menn ikke bare var seksuell.
Jeg kunne forelske meg i en mann.
Jeg fløy til London. Jeg fortalte folk at jeg jobbet med en film.
Det stemte på en måte, men det var ikke en nødvendig tur.
Jeg ville møte Tom.
Jeg husker at jeg arrangerte en fest
og informerte ledelsen om hvem som skulle komme.
De ba meg være forsiktig med å bli fotografert sammen med Lance
fordi han er en kjent LHBT-aktivist. Folk kan tro at du er homofil.
Jeg lurte på om det ville være så ille.
Plutselig ble jeg fylt av skam.
Du tar feil om en av de viktigste aspektene
ved hvem denne personen er. Deres hjerte, deres kjærlighet,
fremtidige forhold og familie. Det er dårlig håndtering.
Det er pliktforsømmelse, og han burde ha fått sparken.
Vi hadde krisemøter om hvordan vi skulle håndtere det.
Du kommer til å miste sponsorer og fans.
Hvordan skal dere kunne konkurrere i Midtøsten,
i Russland, i alle disse landene?
Jeg var redd for hva jeg burde og ikke burde gjøre.
Jeg ville ikke legge noe press på ham i det hele tatt for å stå frem.
Jeg husker intervjuer hvor jeg ble spurt:
"Du har mange homofile fans, hvordan har det seg?
Noen tror at du er homofil."
Jeg tenkte: "Hva så? Det spiller ingen rolle."
Så dukker denne overskriften opp.
Det var første gang jeg følte meg misforstått
og feil fremstilt i media.
Skremmende å føle seg som en slave av mediekulturen i Storbritannia,
noe som kan være ganske skremmende.
Å vite at jeg var homofil siden jeg var tre år gammel
og måtte leve livet mitt som noen andre
og vise en person som ikke var meg, var utmattende.
Det var da jeg bestemte meg for å stå frem offentlig.
Hei, de fleste lurer nok på hvorfor jeg spiller inn denne videoen.
Jeg satt på rommet mitt og prøvde å finne ut hva jeg ville si
og hvor mye jeg ville si.
Jeg har aldri følt meg komfortabel med å snakke om forholdene mine.
Så kom våren i år...
Livet mitt endret seg dramatisk da jeg møtte noen
og denne personen er en mann.
Selv om det ikke er så lenge siden, er det lenge siden
med tanke på LHBTQ+-rettigheter.
Med aksept for skeive i idretten,
og skeive generelt i det offentlige rom.
Det var skremmende å legge ut videoen,
men responsen var stort sett positiv.
Når han ser på dem og sier: "Det er den jeg er.
Den jeg alltid har vært, og jeg er glad."
De kunne se det på ham. De følte at noe åpnet seg i ham.
Jeg er fortsatt Tom, og jeg vil vinne OL-gull i Rio 2016.
Det føltes befriende, som om jeg ikke lenger trengte å holde masken.
Jeg kunne bare...
Bare leve. Det er det alle ønsker å gjøre,
å kunne leve som seg selv.
Vi fikk Lance til å komme og bli. Alt ga mening.
Han sa til meg: "Hvis jeg skal vinne en gullmedalje,
vil jeg at du skal hjelpe meg med å vinne den."
Resten er historie. Jeg pakket sammen og flyttet innen tre uker.
Vi måtte takle vanskelighetene som jeg hadde med ryggvridningen min.
Jeg tror at hvis jeg ikke finner på noe,
vil Tom sannsynligvis ikke fortsette.
Fordi han ikke ville trene. Han var så redd.
Hun viser meg en video av en fra Cirque du Soleil
som gjør en russisk sving fremover 3,5 salto med én vridning.
Hun spurte om jeg hadde sett det. Jeg sa: "Ja, hvorfor?"
Hun mente vi kunne gjøre dette sirkustrikset til et olympisk hopp.
Og jeg tenkte: "Ok."
Hver eneste optimistiske fiber i kroppen hans sa:
det er enten dette eller så stuper jeg aldri mer.
Det ble det som Lance kalte "fyrverkeriet",
fordi jeg er en ball som faller gjennom luften.
Før jeg treffer vannet, gjør jeg en vending.
Den ser litt ut som et fyrverkeri, så den fikk det kallenavnet.
Det var ikke bare forventet at han kunne vinne. Han ville trolig vinne.
Jeg hadde aldri følt meg så forberedt på et OL som jeg gjorde i Rio.
Vi var heldige som kvalifiserte oss til synkron
siden vi først ble satt sammen sent på dagen.
Vi visste at vi kunne vinne. Vi hadde vunnet tidligere samme år.
Utrolig nok vant vi en bronsemedalje.
Jeg presterte mitt beste fysisk og følte meg på topp mentalt.
Jeg følte meg i toppform, som om jeg var i sonen.
Han var den beste stuperen der.
Han var den beste stuperen fra 10-meteren i Rio.
I den individuelle konkurransen forventet jeg å vinne gull.
I kvalifiseringen satte jeg olympisk rekord og vant, og nå er jeg...
Semifinale. Jeg har ikke sett noen av stupene mine.
Jeg frykter at det ikke blir bedre herfra.
Jeg ble bekymret da Tom fikk ørebetennelse i Rio.
Han sier at utøvere ikke kan komme med unnskyldninger.
Du må føle deg 100 prosent for å stupe trygt,
fordi det å treffe vannet i 56 km i timen er ingen spøk.
Jeg hadde en jente som slo hodet og ble bevisstløs.
Vi måtte dykke fem meter for å få henne opp.
Noen fallskjermhoppere har omkommet.
Jeg frykter for livet på stupebrettet.
Han klapper gjentatte ganger på hoftene eller ansiktet.
Jeg ser hvordan han prøver å skjule ticene sine.
Han tror at hvis han ikke gjør dem, vil det gå galt.
Jeg fikk ikke lov til å tråkke på visse kumlokk i London.
Det betydde uflaks. Og det ville være min feil hvis han kom på fjerdeplass.
Så snart du treffer vannet, vet du at du har feilet.
Du kan ikke stupe sånn i OL.
Jane holdt seg vanligvis ved bassengkanten, men nå kom hun
hvor jeg satt og gikk rundt og stirret på resultattavlen.
Jane har fortalt at hun ville slå meg.
Jeg nektet å tro at det i det hele tatt var mulig å gå glipp av finalen.
Jeg så ham ha den verste dagen i karrieren sin
på den største scenen som finnes.
Jeg husker at jeg traff vannet og tenkte: "Nå er det over."
Spillet er slutt.
Jeg visste ikke engang hvordan jeg skulle håndtere det.
Jeg hadde nådd bunnen i stupe-karrieren min.
Jeg ville nok ha lagt opp hvis jeg hadde vunnet en gullmedalje.
Det var slik jeg forestilte meg det.
Det er sant det de sier.
Dine største prestasjoner kommer fra dine største nederlag.
Det kan virke hardt å kalle det en fiasko,
fordi vi likevel vant bronse i parhoppet.
Men for oss var målet OL-gull.
Vi satte verdensrekord i kvalifiseringsrunden.
For å opprettholde det kreves det ytterligere to verdensrekorder.
Og vi manglet gnist.
Vi var ikke forberedt følelsesmessig, mentalt eller fysisk.
Jeg så Lance utenfor og brøt sammen.
Han sa at historien min ikke slutter her, at den ikke er over.
Kanskje det ikke var meningen at du skulle vinne gull i Rio,
fordi ditt fremtidige barn skulle få se deg vinne det.
Vi gjør dette i fire år til. Jeg vet at du er verdens beste.
Vi gjør det, for hadde du vunnet gull nå, ville du vært ferdig.
Og hvis du var ferdig, ville våre fremtidige barn,
som vi ga navn på vår første date, aldri få se deg stupe.
De ville aldri få se faren sin gjøre det han brenner for.
Det var gode nyheter.
Fordi vi må gifte oss, få barn.
Og du må gjøre deg klar for et OL i Tokyo
hvor du skal imponere barna dine.
De vil se hvilket inspirerende menneske faren deres er.
Jeg fikk et nytt perspektiv og la ikke all min verdi
og selvfølelse i stupene mine. Jeg var mer enn det.
En ektemann, en far, en venn, en sønn.
Det var mer i livet enn hvor godt jeg presterte.
Det endret mine tanker rundt å stupe foran Tokyo.
I de beste historiene, de mest inspirerende Hollywood-fortellingene,
hva skjer før solen går opp?
Det blir utrolig mørkt.
Hjertet ditt er knust. Det finnes ingen utvei. Spillet er over.
Det er det som skjer før tredje akt,
der helten reiser seg, stråler og vinner gull.
Jeg tror han visste at han kunne klare det. Det ble vår misjon.
Vi visste bare ikke at det ville ta fem år.
OLYMPISKE OG PARALYMPISKE LEKER UTSATT PÅ GRUNN AV KORONAVIRUSET
Nedstengningen var en vanvittig opplevelse.
Jeg lærte å strikke. Jeg trente hjemme.
Jeg slo salto på sofaputer for å holde tritt med
en slags hoppeteknikk. Det var en surrealistisk tid.
Men det ga meg innsikt i at livet kan forandre seg når som helst.
Ikke tro at du kan kontrollere alt.
Prøv å være til stede og leve her og nå.
Når du vil kontrollere ting, blir det overveldende.
Det er så mye bortkastet energi.
Du har ikke tid til å gå rundt alle avløpene i London.
Det er ikke tid til å ta på hodet eller andre lykkebringende ting,
som han fikk oss til å gjøre. Det har vi ikke tid til.
Bassenget, og så hjem.
Bassenget, konkurransen, hjem.
Du blir veldig fokusert på tiden din og hvordan du bruker den.
For det du ønsker, er å være sammen med sønnen din.
Det er helt nytt for Tom.
Jeg tror det er en av faktorene som betydde noe
for at gull-, sølv- og bronse-rushet startet.
Jeg visste at han var en annen person enn den jeg hadde møtt.
Matt tilbrakte mye tid i Toms omgangskrets.
Vi hadde et utrolig sterkt forhold.
- Klar. - En, to, tre, kjør.
De er som familien din. Vi stiller opp for hverandre.
Jeg gjør mitt aller beste for dem.
De gjør sitt aller beste for hverandre og for meg.
Kineserne som er uslåelige.
De har en bra dag, til og med en utmerket dag.
En, to, tre, gå.
Jeg tenkte: "Flott, vi fikk sølv." Jeg tenkte ikke på gullmedaljen.
Det var bare Tom som kom ut etter stupet.
Jeg sitter der og tenker: "Bra jobba, gutter. Vi har gjort det bra."
Han hvisker til meg: "Jane. Vi kommer til å vinne."
Jeg tenker, hva snakker du om?
Han sier: "Se på poengtavla."
Vi hadde gjort alt vi kunne
for å gjøre det så vanskelig som mulig for Kina å slå oss.
Men det var fortsatt mulig for dem å komme forbi oss.
Han sa at de trenger over hundre poeng,
og jeg tenkte: mer enn hundre poeng for hva?
De var foran oss. Jeg hadde ikke hengt med.
Han sa at de trenger mer enn hundre for å slå oss.
Jeg spurte om han mente det bokstavelig. Og han sa ja.
Nå måtte vi stå på sidelinjen og vente,
og det føltes som en evighet.
Vi hadde sikret oss minst en sølvmedalje.
Realistisk sett, i denne sporten, er en sølvmedalje som gull,
fordi man regner med at Kina vil vinne alt.
Vi legger maksimalt press på Kina. Det er det eneste vi kan gjøre.
Mens jeg så dem hoppe, tenkte jeg: "Pokker, det var perfekt. De vinner."
Den eneste ulempen er avstanden fra plattformen.
Jeg ser på Tom for at han skal fortelle meg hva som foregår.
Så begynte han å skrike, og da skjønte jeg at vi hadde vunnet gull.
Det skjer rett og slett ikke.
Jeg kan skrive lykkelige slutter,
men de føles banale, fordi livet ikke er enkelt.
Han skrev nettopp en helt strålende tredje akt.
Og han fortjente det.
Det er det aller beste av alt.
Det finnes ingenting bedre enn en olympisk gullmedalje.
Det gjorde det verdt å flytte til London, akkurat som vår fiasko i Rio.
Og det viste at drømmer kan gå i oppfyllelse.
Det var øyeblikket jeg hadde drømt om.
Så for meg at jeg sto på toppen av podiet
og sang nasjonalsangen.
Følelsen av å stå på toppen av det olympiske podiet,
den er helt unik,
og jeg tviler på at jeg noen gang vil få den igjen.
Tom Daley.
Vi fikk ikke lov til å være nær hverandre,
så vi måtte gi hverandre medaljene våre,
og det er spesielt. Jeg synes de bør fortsette med det.
Jeg har alltid visst at jeg kunne.
Men med årene måtte jeg innse at jeg kanskje aldri ville vinne.
Men det gjorde vi.
I de mørke årene med COVID
var det fortsatt rom for glede i verden.
Det var på tide at noen som er så dedikert til denne sporten
får det gullet de fortjener.
Du skjønner ikke før du ser det, hvor mye innsats som må til
for å vinne en olympisk gullmedalje til slutt.
Og alle de gangene det ikke skjedde.
Alle de gangene det ikke helt var nok.
Tristheten etter konkurranser hvor du ikke når finalen.
Og så er det dager hvor alt fungerer. Det var et helt spesielt øyeblikk.
Men det var et vanvittig OL, borte fra alle.
Jeg oppnådde alt jeg noensinne hadde ønsket meg i sporten
og jeg følte meg så fornøyd og lykkelig med stupe-karrieren min.
Jeg trodde jeg var ferdig.
Jeg kunne glede meg over ting som å tilbringe tid med familien.
Nå kunne jeg nyte de små tingene i livet.
I 2023 var vi i Colorado Springs, der Phoenix ble født.
Vi rakk å besøke det olympiske og paralympiske museet.
Folk der begynner å kjenne igjen Tom.
Før vi vet ordet av det, samlet personalet seg på balkongene.
Vi sto der mens de applauderte ham.
Det er en video om hva som kreves av en olympisk mester,
det harde arbeidet, blod, svette, tårer og engasjement.
Til høyre, der Tom satt, er det bare stillhet. Jeg ser dit.
Og for andre eller tredje gang i forholdet vårt gråter han.
Robbie spør meg hva som er galt.
Jeg sa at jeg savnet å stupe og ville være med i et nytt OL,
fordi det var det morsomste jeg noen gang hadde opplevd.
Rob ville se meg i OL.
Det var nok til å få meg til å begynne å vurdere
å vende tilbake til bassenget én siste gang.
Jeg vet ikke om det er en dum idé å gå tilbake til bassenget,
eller om det kan være en mulighet til å ha det gøy,
gjøre det på fritiden, uten press.
Paris 2024 er definitivt et mål.
Om et år ser du meg kanskje på stupebrettene.
Det er én ting å ha et annet livsinnhold, familie og barn.
Men konkurransedyret i deg er den virkelige drivkraften.
Vi hadde flyttet til LA.
Jeg ringte for å prøve å begynne å trene med Tom Stevens på UCLA.
Jeg vet ikke, men det føltes som å komme hjem igjen.
Planen er å varme opp, gjøre litt kondisjonstrening og saltoer,
få kroppen i gang, for jeg er en gammel mann nå.
Jeg tror jeg har en ny utfordring i meg. Dette klarer jeg.
Jeg kunne begynne å konkurrere igjen,
og konkurrere foran mine to barn
for aller første gang i de olympiske leker.
Han har fortsatt evnen til å løfte oss
og få oss til å sette pris på hva idretten vår er
og ikke minst hva sporten vår er når han er med.
Min trening var så annerledes. Jeg trente i ett år, ikke fire.
Jeg endret rutinen min til å trene én gang i stedet for to ganger per dag.
Jeg trente bare for parhoppet.
Jeg brydde meg ikke om individuelle hopp,
noe som eliminerte twisteren og håndstående.
Jeg kunne fokusere på de fire beste stupene.
Jeg kunne trene på UCLA, så jeg var ikke hjemme
i det hektiske miljøet, hvor alle prøvde å være best.
Jeg kunne trene, være fri og nyte livet.
Jeg tok det ikke for gitt,
jeg vet at dette vil bli min siste konkurranse
fordi jeg ikke kan delta i 2028.
Da jeg sto der for mitt første stup, følte jeg meg alt som en vinner.
Å se barna mine og mannen min i publikum,
fikk meg til å føle at dette var øyeblikket jeg hadde drømt om.
En, to, tre, gå.
Jeg er spent. Vi vet hvorfor.
Det er Noah Williams og Tom Daley i runde seks.
Det vi mistenker kan være Toms siste hopp.
Å!
Det blir ikke gull i dag, men det blir en plass på pallen.
Tom Daley oppfyller sin olympiske drøm om å delta.
De fem olympiske leker fra Beijing til London til Rio til Tokyo
er nå endelig i Paris.
Thomas Daley, nummer 13 fra Storbritannia.
Og det fullfører det hele for Tom Daley.
Han har vunnet flere medaljer enn noen annen fra 10-meteren.
Du kan få ti gode år før kroppen sier stopp.
Tom hadde tjue år.
Det føltes ikke som å se dem etter en vanlig OL-konkurranse.
Det føltes som det var hele karrieren min.
Det var for å se resultatene av alle timene, dagene,
ukene, månedene og årene jeg har lagt ned i stupingen.
Han forelsket seg i en sport som kombinerer skjønnhet og atletikk.
En sport der han kunne utøve perfeksjonismen sin.
En sport som foregår på 1,6 sekunder,
og i løpet av den tiden er det utallige ting som må klaffe.
Han sa: "Jeg vil at du skal vite at jeg elsker deg veldig høyt,
og jeg sier aldri hvor mye jeg elsker og bryr meg om deg."
Det handlet om å ofre mye for at Tom Daley skulle leve ut drømmen.
Hans drøm, min drøm.
Bekreftelsen på at jeg var mer enn bare en trener for ham.
Det betydde mer enn noe annet i hele verden for meg.
Hele livet mitt har handlet om å stupe.
Hele livet mitt har handlet om å perfeksjonere 1,6 sekunder.
Jeg har brukt fire år på å trene for noe som er over
på under ti sekunder, og jeg ville ikke endret noe.
Det har vært de beste 23 årene jeg kan tenke meg.
Hatt det fantastisk, møtt flotte mennesker,
og jeg har reist til utrolige steder.
Til tider har det vært tøft og utfordrende,
noen ganger følte jeg at jeg ikke kan fortsette, men jeg holdt ut.
Hvis det er én ting jeg gleder meg til,
er det å kunne dele dette med Robbie og Phoenix.
Å ha et minne jeg kan vise dem hele livet
og ha delt det øyeblikket med dem.
Jeg er heldig som har folk rundt meg som jeg er trygg på,
folk jeg kan snakke med om hva som helst.
Men det kommer også av at jeg føler meg avslappet.
Lenge var jeg på vakt.
Vi har hørt at du legger opp. At det er ditt siste OL. Noen kommentar?
Hvorfor det, og hva synes du om det?
Ja. Det er vanskelig å snakke om.
Det føles rart.
Den ene tingen som har vært en konstant i livet mitt, er borte.
Bare tiden vil vise hva min neste reise blir,
men den blir helt sikkert fylt med oppturer og nedturer.
Nå prioriterer jeg å tilbringe tid med Lance, Robbie og Phoenix.
Etter at pappa døde, prøvde jeg å fylle et tomrom.
Jeg innså at jeg ikke gjorde det bare for meg selv,
men også for vennene mine, familien, lagkameratene og landet mitt,
og det ga meg styrken til å fortsette karrieren min.
Jeg er spent på fremtiden,
hva jeg og guttene mine og Lance kan oppnå i fremtiden.