Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Plymouth, Anglia
Unde te duci astăzi ?
- Poftim ? - Unde te duci astăzi, Tom ?
E ziua în care plec la Olimpiadă.
Tocmai m-am trezit. Voi lua micul-dejun,
deci e cam... Opt şi un sfert,
aşa că voi pleca de aici la nouă fără un sfert.
Voi lua micul-dejun, voi urca,
îmi voi pune treningul olimpic, gata de călătorie
şi îmi voi aranja ultimele lucruri în rucsac.
- Aştepţi cu nerăbdare ? - Da.
TOM DALEY 1,6 secunde
- Unde te duci astăzi ? - Poftim ?
Unde te duci astăzi, Tom ?
E ziua în care plec la Olimpiadă.
Tocmai m-am trezit, voi lua micul-dejun.
Deci e cam opt şi un sfert.
Aşa că voi pleca de aici la nouă fără un sfert.
Voi lua micul-dejun, mă voi duce sus,
îmi voi pune treningul olimpic, gata de călătorie
şi îmi voi pune ultimele lucruri în rucsac.
Nu cred că am mai văzut asta până acum.
E amuzant pentru că mă uit la mine la început.
Mi se pune o întrebare,
văd o cameră de filmat şi, dintr-o dată,
devin altă persoană.
Nu am avut niciun fel de pregătire
în privinţa mass-mediei, doar o cameră
care mă urmărea de când aveam nouă sau zece ani.
Tatăl meu lua camera video peste tot.
Vrei să înregistrezi...
După cum puteţi vedea, mi se părea foarte enervant
că el filma totul.
Dar acum, ce amintire să fi filmat ?
Plecarea mea la primele mele Jocuri Olimpice ?
Mă uit acum la puştiul ăla şi mă gândesc
că habar nu ai ce urmează să se întâmple în viaţa ta.
Du-te !
Este extrem de încrezător şi foarte cool.
Faceţi cunoştinţă cu Tom Daley, minunea olimpică.
Este un copil-minune în vârstă de 13 ani
care a reuşit să stăpânească cerinţele fizice şi mentale
pentru trambulină.
Tom Daley s-a născut pentru sărituri,
iar o mare parte din viaţă şi-o petrece
privind în jos de la înălţimea de temut
a trambulinei.
Tom era adorabil când era bebeluş,
îi plăceau mângâierile. Avea simţul umorului,
aspect pe care îl puteai vedea încă de când era mic.
Râdea la orice.
Îi plăcea apa, îi plăcea să înveţe să înoate.
Dacă vesel se trăieşte, bate aşa...
Când Tom avea aproximativ şapte ani,
am mers la o piscină locală unde avea loc
o şedinţă de sărituri.
Tom a fost fascinat şi a spus:
"Mamă, mamă, chiar vreau să încerc asta."
L-am înscris la prima lui lecţie şi i-a plăcut la nebunie.
Şi restul este istorie, presupun.
Am primit un telefon de la unul dintre antrenorii
care lucra cu el şi mi-a spus că trebuie să vin
să-l văd pe puştiul ăsta. E special.
M-am dus acolo şi l-am urmărit timp de 15 minute.
M-am întors către toţi cei de acolo şi le-am spus:
Ştiţi ceva ? Sunt sigur că tipul ăsta nu va ajunge niciodată un săritor.
Acum, ca să fim corecţi, nu a intrat în bazin.
A stat în spatele trambulinei de un metru,
a plâns în hohote aproape tot timpul
şi a refuzat cu încăpăţânare să se urce pe trambulină,
darămite să se arunce de la capătul ei.
Când l-am văzut sărind în bazin,
a fost evident că există o abilitate
care ar putea fi dezvoltată.
Un Tom fericit este un Tom grozav.
Un Tom nefericit nu era un Tom grozav.
Dacă lucrurile nu mergeau bine, plângea, era supărat,
frustrat şi nu putea să iasă din starea asta.
La vârsta de opt ani a participat la nişte concursuri
şi a câştigat, iar toată lumea spunea:
"E cu adevărat uimitor!"
Apoi, când avea nouă ani, au decis să-l trimită
la o competiţie, la un eveniment pentru seniori.
Aveai nevoie de el ca să înţeleagă că nu poţi
câştiga la toate.
S-a întors puţin împotriva aşteptărilor,
pentru că a câştigat şi la acel concurs.
Şi îmi amintesc întotdeauna că managerul lui
mi-a spus că este cel mai bun talent natural
pe care l-a văzut în ultimii 20 de ani.
Campionul din 2005 la băieţi,
reprezentând Plymouth Diving, Thomas Daley.
De fapt, în 2005 am stat de vorbă
cu echipa de conducere de la British Diving
şi am spus: "Cred că acest copil poate ajunge"
"la Jocurile Olimpice din 2008."
M-am simţit invincibil în această perioadă de timp
şi cred că asta se datorează tatălui meu.
Face sărituri de vreo cinci, şase ani.
Obişnuia să înoate, făcea asta de la vârsta
de aproximativ patru ani.
În timpul unei competiţii publice,
a văzut săritorii pe trambuline
şi a decis să încerce. Părea interesant pentru el.
Rob era cel care îl ducea acolo, îl lua,
îl supraveghea în piscină când se antrena...
Îi plăcea să se uite la el.
Îl urmărea la competiţii.
Rob era tipul care era alături de el tot timpul.
Eram îngrozit când plecam de acasă.
Eram atât de speriat şi de îngrijorat.
Obişnuiam să plâng până adormeam
în majoritatea nopţilor când plecam
în tabere de antrenament şi la competiţii.
Îmi amintesc că odată, în Australia,
eram plecat la o competiţie. Aveam 10 ani,
eram în cealaltă parte a lumii,
sufeream din cauza schimbării de fus orar, nu puteam să dorm,
împărţeam camera cu alţi sportivi şi plângeam.
Era un scenariu de tip Jekyll şi Hyde.
În timpul zilei, de multe ori,
era bine, îşi continua săriturile, era fericit.
Noaptea, când trebuia să se culce,
Dan intra în depresie şi plângea în hohote.
Mă suna la ora două după-amiaza,
plângând, spunându-mi:
"Mamă, vino să mă iei, nu pot să dorm."
Era cât pe ce să nu fiu selecţionat în echipă
şi nu aveam de gând să mă calific.
Au fost competiţii la care nu m-am dus,
pentru că antrenorii mei şi echipa
nu voiau să aibă o nouă povară.
Şi a spus: "Aş prefera să fiu mort decât să fiu"
"în această tabără de antrenament,"
"iar dacă mă lăsaţi singur, voi sări pe fereastră."
A fost o perioadă traumatizantă
a existenţei mele în acel moment.
Am blocat-o, pentru că mă uit în urmă
şi îmi amintesc toate momentele uimitoare
prin care am trecut la competiţii,
toţi prietenii pe care mi i-am făcut.
Obişnuiam să merg în camera supraveghetorilor,
să bat la uşa lor în toiul nopţii. Eram un copil de coşmar.
Dacă va trebui să luăm cinci însoţitori
doar pentru a avea grijă de el, asta vom face,
pentru că merită să treacă prin aceste experienţe
pe măsură ce se maturizează.
Nici până în ziua de azi nu ştiu de ce,
dar cred că mă simţeam în siguranţă
când eram acasă şi nimic nu mă va face să mă simt
la fel de în siguranţă în altă parte.
Unul dintre lucrurile care m-au frapat
cu adevărat în legătură cu modul în care Tom
a abordat lucrurile a fost ceea ce eu numesc
"compartimentarea vieţii sale."
Viaţa de familie, viaţa şcolară,
viaţa prietenilor, viaţa de săritor,
viaţa mediatică erau toate ţinute separat.
Nu-i plăcea să le îmbine.
Mass-media nu avea nevoie să bată la uşă
când era vorba de interviuri.
A avut mult succes în fiecare dintre aceste domenii.
Chiar şi-a dat toată silinţa.
Începuse să fie destul de cunoscut în lumea săritorilor.
A apărut de câteva ori în ziare, de câteva ori la ştiri,
iar oamenii au început să înţeleagă cine era această persoană.
Am început să fac sărituri când aveam opt ani
şi am început să realizez că ar putea fi ceva serios
şi că aş putea merge la Jocurile Olimpice
când am câştigat titlul la juniori, la zece ani.
Rahat mic şi încrezut !
Cum te descurci cu ideea de-a fi celebru ?
A fost foarte bine. Mi-a plăcut până acum.
Telefonul nu a încetat să sune şi totul a mers foarte bine.
În acea perioadă, habar nu aveam ce va însemna asta pentru viaţa mea.
Abia aşteaptă să i se ceară un autograf.
Îl invit pe scenă pe Tom Daley.
Când eşti atât de tânăr şi, dintr-o dată,
eşti aruncat în lumina reflectoarelor în acest fel...
Am simţit că nimic nu poate merge prost.
Până la Jocurile Olimpice, a participat
la Campionatul European, când avea 13 ani.
Chiar a câştigat, ceea ce a fost destul de uimitor.
Apoi toată lumea a spus:
"Credem că este prea tânăr pentru a merge la Beijing."
"Va avea doar 14 ani."
Aşa că a trebuit să avem o mulţime de întâlniri.
Au luat decizia:
''Da, poţi merge la Jocurile Olimpice de la Beijing''.
Săritorul Tom Daley, în vârstă de 13 ani,
va intra în istoria Jocurilor Olimpice.
Simţeam că pot realiza orice. Orice îmi propuneam, reuşeam,
fie că era vorba de câştigarea titlurilor naţionale
sau europene, de calificarea la Jocurile Olimpice,
de învăţarea de noi sărituri.
Mă uit în urmă şi cred că a fost singura dată
când m-am simţit cu adevărat fericit
cu tot ceea ce se întâmpla în viaţa mea.
După calificările pentru Jocurile Olimpice,
toată lumea a început să se înghesuie.
A fost o experienţă frumoasă, dar destul de agitată.
Când mă plimb prin oraş, o mulţime de fete
arată cu degetul. Vorbesc tare:
"Doamne, e Tom Daley !" Mă fac să râd.
Am fost la Starbucks zilele trecute
şi am primit o cafea gratuită, pentru că m-au recunoscut.
E bine uneori să fii recunoscut.
Începi să simţi presiunea şi importanţa rolului tău
la Jocurile Olimpice de la Beijing,
toată această atenţie îndreptată asupra ta ?
E grozav. Mi-au plăcut toate articolele din presă.
Îmi place să merg în excursii de o zi în Londra.
Mă bucur de fiecare secundă.
Mergeam la premiile BAFTA cu tatăl meu,
în aceste mici excursii în care rămâneam
peste noapte şi ne distram de minune.
Şi acum privesc înapoi la această perioadă,
nu doar la începutul a ceea ce urma să fie
restul vieţii mele.
Dar, de asemenea, uitându-mă înapoi la aceste experienţe
pe care le-am avut cu tatăl meu... E bine, a fost mândru.
A fost foarte mândru de mine. E ceva extraordinar.
Prietenii cu care ai crescut ce părere au despre succesul tău ?
Mă susţin foarte mult. Întotdeauna îmi spun:
"Bravo" şi "mult noroc" înainte şi după ce plec.
Şi mereu îmi pun întrebări. M-au sprijinit foarte mult.
Şi încearcă să mă trateze ca pe o persoană normală
când mă întorc la şcoală.
Cred că până acum, acesta este cuvântul cheie.
Pune toate lucrurile în rucsac şi...
Da, bine.
La acea vreme, locuiam cu mama, cu tata
şi cu cei doi fraţi mai mici, William şi Ben.
- 71. - 16 kilograme.
E în regulă.
E amuzant să vezi că sunt la Jocurile Olimpice,
concurând împotriva unor adulţi,
şi că mama îmi face bagajul.
Iată ce însemnă participarea mea la Jocurile Olimpice la 14 ani.
Grăbeşte-te. Prânzul e în rucsac.
Beijing
Îmi amintesc că ieşeam şi mă gândeam:
"În ce m-am băgat ?"
E o vacanţă de vară dată naibii.
Am stabilit câteva obiective pentru el.
Unul era să fie fericit şi mândru de performanţa sa.
Al doilea a fost să înveţe cât mai mult posibil.
Iar al treilea era să se distreze.
''Băieţaşule Blakey...''
Nu am dormit deloc noaptea trecută.
Sunt foarte obosit.
În Beijing, am împărţit camera
cu Blake, care avea de două ori vârsta mea.
Aşa că nu aveam prea multe în comun.
Nu eram la fel. Nu aveam aceleaşi interese.
Vom ajunge la bazinul de sărituri şi ne vom da seama...
Vom face tot ce putem.
Am avut câteva competiţii de succes,
dar şi unele mai puţin reuşite, să spunem.
Tom, unde suntem ?
Ne aflăm în tabăra noastră de antrenament.
Este a doua sesiune de antrenament aici,
aşa că vom intra şi ne ne vom încălzi,
după care vom intra în bazin până la ora patru.
Bravo !
Leon Taylor a fost mentorul meu de când aveam zece ani.
A fost o sursă de inspiraţie pentru mine,
după ce l-am văzut câştigând o medalie olimpică
de argint în 2004.
Ne conversam la telefon, ne vedeam la competiţii.
A venit în Satul Olimpic ca să ne ajute
să scăpăm de stres şi ca să avem
un partener de conversaţie.
Ştia ce înseamnă să mergi la Jocurile Olimpice
şi să fii stresat,
mai ales când te arunci în apă în faţa publicului.
Beijing ar fi fost pentru mine a patra ediţie a JO.
Mai concuram, dar suferisem mult din cauza accidentărilor.
M-am retras înainte de Beijing,
pentru că medicii mi-au spus că sunt terminat.
Am preluat rolul de comentator,
eram oricând disponibil.
Fiţi blânzi. Nu încercaţi să-l loviţi.
Ascultă-ţi partenerul. Fii blând cu el.
Aşa că încearcă să îl lovească.
Vorbesc cu el despre dorul de casă, poate s-o enerva.
Cum ţi se pare greutatea ? A existat un decalaj mare.
Da, a existat un decalaj imens, dar apoi a fost bine
pentru că am putut să mă odihnesc,
aşa că a fost bine.
Aşa că te vom vedea zâmbind pe trambuline ?
- Da, cu siguranţă. - Câştigător. Ne vedem acolo, Tom.
Este atât de amuzant să te uiţi în urmă
şi să te gândeşti că eram doar un copil
care îşi făcea treaba, nu lua nimic prea în serios.
Mă uit în urmă şi mă gândesc că trebuie
să mă ocup de viaţa mea. E timpul să fac asta.
În China, săriturile sunt un sport destul de popular.
Când mergi pe străzi, uneori oamenii te recunosc,
iar în sat, unii dintre angajaţii chinezi...
Să trec de la campionatele naţionale,
unde aveam vreo 15 părinţi în public,
la sărituri în faţa a 18.000 de oameni,
a fost o schimbare mare.
Şi nu cred că eram pregătit pentru asta
şi nu ştiam ce senzaţie voi avea.
Beijingul înnebunit după băiat...
"Tom Daley mania" e subiectul principal la J.O.
Când am ajuns acolo, nu eram deloc pregătit pentru aşa ceva.
Aveam şi un tic nervos pe care nu-l puteam stăpăni.
Eram conştient de asta.
Ai şapte arbitri care dau note până la 10.
Se elimină două dintre notele cele mai mari
şi două dintre cele mai mici,
şi din ce a rămas se alege nota
care reflectă cel mai bine gradul de dificultate.
E destul de complicat.
Tom Daley ajunge pe poziţia a şaptea.
Am avut ocazia să urc pe podium la acea competiţie,
dar acum pot să mă uit în urmă şi să-i spun micului Tom:
"Mai am câteva olimpiade, nu-ţi face griji."
Probabil că a ezitat la sărituri,
dar nu cred că e nimic anormal,
pentru că avea 14 ani şi era în finala olimpică.
M-am dus la Jocurile Olimpice, conştient fiind
că va fi prima mea participare.
Probabil că nu ar fi trebuit să fiu la Beijing,
dar stelele s-au aliniat şi totul a mers bine.
Am învăţat toate săriturile.
Am evoluat corect când a trebuit şi am ajuns la Jocurile Olimpice.
Pentru mine, a fost o experienţă.
M-am gândit că pot să mă folosesc de asta,
să asimilez totul, să nu-mi fac prea multe griji
cu privire la rezultat. Voi putea folosi această experienţă
la Londra, în 2012. În timp ce pentru Blake, a fost...
Era ultima şansă.
Asta este. Ultima şansă de a câştiga o medalie olimpică.
Am fost practic în două locuri diferite la acea competiţie.
Trebuie să obţină un rezultat absolut perfect.
Mai e o speranţă,
să se apropie de primele trei locuri.
Probabil că astăzi echipa britanică nu va obţine nicio medalie.
Tom mai are nevoie de cizelare,
de experienţă în competiţiile mari.
A trezit ambiţia în copiii
din Marea Britanie. Toată lumea ştie despre Tom,
toată lumea ştie despre sărituri
şi cred că are într-adevăr o şansă în 2012.
Merge din ce în ce mai bine.
Speranţa la o medalie se încheie cu un eşec.
Îmi amintesc...
A doua zi, s-a întâmplat ceva la conferinţa de presă,
când Blake a spus ceva şi a dat vina pe mine.
A fost un scandal. A spus că nu sar extraordinar.
Am mult mai multă experienţă decât Tom.
Am fost pe trambulină de câteva ori. A fost bine.
Nu am sărit extraordinar,
dar plec acasă mulţumit de cum m-am descurcat.
Din păcate, Tom n-a sărit minunat,
iar pentru mine a fost foarte greu
să încerc să îl pregătesc.
Tot ce îmi amintesc e că vorbea la telefon
cu mama lui, cerându-şi scuze că a chemat-o acolo.
I-am spus să lase telefonul. Nu s-a terminat încă.
Cred că a fost interpretat greşit, pentru că un copil de 13 ani
nu are trebui să-i dea sfaturi unui tânăr de 26 de ani.
Nu mi-am dat seama de gravitatea problemei
până când nu am citit a doua zi în ziare...
Blake Aldridge dă vina pe un tânăr pentru eşecul de la sărituri.
Mass-media a profitat
şi a publicat un articol cu litere de-o şchioapă.
Astăzi am depus un efort maxim la fiecare săritură.
Acum, după a treia săritura nu a mai mers atât de bine.
Cred că ceea ce am făcut a fost să încerc prea mult
şi să mă străduiesc excesiv.
Evident, nu a fost ziua mea astăzi.
E minunat să mă întorc, chiar îmi lipseşte Beijingul.
Să muncesc cât de mult pot pentru a încerca
să obţin cele mai bune rezultate la Londra.
Să fii sportiv, să fii în atenţia publicului
să mergi şi la şcoală, e destul de solicitant.
După întoarcerea de la Jocurile Olimpice de la Beijing,
m-am întors la şcoală şi totul a luat o întorsătură neaşteptată.
După ce m-am întors de la JO am primit o poreclă ciudată,
care a fost tot mai des folosită...
Am crezut că se va ajunge la un punct culminat,
după care aceasta va dispărea. Dar a rămas acolo...
După opt luni în care oamenii îmi spuneau pe nume...
Îmi amintesc că era oribil la şcoală.
Eu şi prietenii mei am primit o cheie
pentru a ne putea închide într-o sală de clasă
şi a scăpa de nepoftiţi la ora prânzului.
Faci ceva ce-ţi place şi apoi eşti luat
peste picior la şcoală. Nu prea înţelegeam ce se întâmplă...
Mi-a afectat viaţa de familie,
viaţa la şcoală, viaţa de săritor.
Am simţit că întreaga mea lume se sfârşeşte după o vară
în care am fost atât de entuziasmat.
Un vis împlinit, acela de a merge la Jocurile Olimpice...
Iar apoi m-am întors la şcoală şi m-am simţit
ca un extraterestru.
Când te plimbi pe terenul de joacă,
auzi o mulţime de comentarii, lumea aruncă cu lucruri.
Nu cred că oamenii îşi dau seama
cât de mult m-a afectat, pentru că
nu prea am vorbit despre asta.
Îmi era ruşine de faptul
că oamenii erau răi cu mine la şcoală.
Aşa că nu le-am spus părinţilor mei
până când situaţia nu a devenit foarte gravă,
până când nu m-au auzit plângând în camera mea
şi nu m-au auzit reacţionând sau dorind să fac ceva.
Nu prea înţeleg de ce au făcut asta.
Ar fi trebuit să fie mândri că a reuşit
şi că merg la aceeaşi şcoală cu el.
Odată, am fost atacat pe terenul de rugby.
Le-am spus părinţilor mei că nu mai pot face asta.
Nu mă mai pot duce la şcoală.
Nu vreau să mai merg niciodată la şcoală.
Vreau să învăţ acasă.
Şcoala nu l-a sprijinit deloc.
Copiii au făcut ce au vrut şi profesorii nu au intervenit.
În cele din urmă tatăl meu a primit un e-mail
sau o scrisoare de la cineva care cunoştea
pe altcineva la Colegiul Plymouth
şi care a reuşit să-mi ofere o bursă.
Prima mea zi la Plymouth College a fost foarte bună.
Mi-a făcut plăcere să cunosc oameni noi şi toată lumea
m-a sprijinit şi era o atmosferă complet diferită.
Îmi pare atât de rău pentru acel copil
care a trebuit să explice ce se întâmplă.
Mi-a fost atât de greu să mă confrunt cu hărţuirea
şi apoi să trebuiască să explic asta la ştiri
şi să le povestesc oamenilor
prin ce am trecut. Mi-a fost foarte greu.
Au o mulţime de sportivi de elită şi e minunat
să mergi la o şcoală cu alţi sportivi care înţeleg prin ce treci
şi înţeleg cât de multe antrenamente trebuie
să faci şi să ţii pasul cu temele şi este minunat
să ai pe cineva acolo care trece prin acelaşi lucru.
Probabil că la momentul respectiv
am avut parte de un management
care nu a fost neapărat cel mai fericit.
Nu este surprinzător faptul că mă aştepta
mereu ceva la ieşirea din şcoală.
Mă aşteptau camere de luat vederi în afara şcolii.
Eram într-o situaţie foarte proastă cu săriturile,
iar la câteva luni după ce m-am alăturat
acestei şcoli, aveam o stare de spirit complet diferită
şi aşa am reuşit să ajung
la primele campionate mondiale.
Doamnelor şi domnilor,
vă rugăm să le uraţi bun-venit finaliştilor.
A fost prima şansă pe care am avut-o de la JO,
aceea de a ieşi şi de a face o săritură pe scena mondială.
Darte Ed, reprezentând Marea Britanie....
Tom Daley.
Am fost la Roma. Îmi amintesc
că tatăl meu a zburat la competiţie
pentru a veni să mă urmărească
şi întotdeauna am ştiut exact unde se află,
pentru că avea un steag mare
pe care îl flutura până la punctul
în care îi înfuria pe toţi spectatorii din jur său,
pentru că le tot atingea feţele cu el.
Voia ca eu să ştiu că era acolo.
Şi nu i-a păsat cât de bine m-am descurcat.
Nu-i păsa dacă ajungeam ultimul.
Nu i-a păsat dacă am dat-o în bară.
Nu era preocupat de rezultat.
El voia doar să fie acolo. I-a plăcut.
Îi plăcea să mă vadă.
Îmi amintesc că am plecat de pe locul patru
şi apoi săritorul din faţa mea a dat-o în bară un pic,
aşa că mi-am zis că am bronzul garantat,
adică prima mea medalie la Campionatul Mondial.
Următorul săritor, Matthew Mitchum,
fostul campion olimpic, a greşit.
Apoi a dat-o în bară din nou, aşa că mi-am zis:
Bine, am garantat cel puţin argintul.
În niciun caz Chubot nu va greşi.
A fost un moment care a părut o eternitate absolută.
Îmi amintesc că am auzit ce înnebunită era lumea.
Mă întrebam ce se întâmplă ? Am văzut scorurile.
Am ajuns pe primul loc
şi am devenit campion mondial la 15 ani.
Tom Daley e campion mondial. Tom Daley, felicitări !
Magnific !
Asta mi-a dat speranţa şi dorinţa
că o pot face din nou.
Tatăl meu m-a văzut făcând asta.
Tata a reuşit să mă vadă pe podiumul campionatului mondial.
Uneori mă gândesc la tinereţea mea...
Am fost la Jocurile Olimpice de la Beijing 2008 ?
Am câştigat un titlu european la 13 ani,
am câştigat un campionat mondial la 15 ani ?
Pentru că tatăl meu nu avea să mă mai vadă câştigând
şi maturizându-mă...
Tata mă ducea la fiecare antrenament.
M-a dus la fiecare competiţie.
A fost alături de mine în zilele bune, în zilele rele.
A fost alături de mine în toate momentele.
Şi a fost singura persoană la care puteam să mă duc,
să vorbesc despre orice
şi să simt că am pe cineva de partea mea, întotdeauna.
Când nu reuşesc să sar, mă simt foarte frustrat
şi sunt foarte supărat pe mine.
Mă descurc stând în dubă
şi vorbind cu tatăl meu, iar el mă va face
să mă simt mai bine. El mă sprijină mereu
şi dacă nu aş fi avut sprijinul lui,
nu aş fi fost aici acum,
pentru că nici nu aş fi vrut să continui fără sprijinul lui.
Am participat la un concurs în Germania, în 2006.
Îmi era foarte greu cu săriturile.
Eramtîn creştere. Aveam blocaje mintale.
Eram îngrozit să fac sărituri
de la 10 metri, până la punctul
în care am avut o mică cădere nervoasă
în mijlocul unei competiţii.
A trebuit să mă retrag din competiţie,
să mă duc la arbitru şi să-i spun:
"Îmi pare foarte rău, nu pot continua."
Trebuie să mă retrag.
Eram atât de supărat şi de tulburat.
M-am dus şi am stat cu tatăl meu.
Nu am ştiut până nu am ajuns acasă
că şi-a amânat operaţia cu două săptămâni
pentru a putea veni la acea competiţie,
să mă vadă plonjând...
Ştia cât de mult ar fi însemnat pentru mine ca el să fie acolo.
Într-o zi, nu era acolo când m-am întors de la şcoală.
Mama mi-a spus că totul e în regulă,
dar că vom merge la spital.
Iar eu am întrebat ce caută la spital ? Ce se întâmplă ?
Îmi amintesc că am intrat în spital şi l-am văzut
pe patul de spital cu bandaje în jurul capului.
Am aflat că tocmai îi fusese extirpată
o tumoare pe creier de mărimea unui grapefruit.
Am fost la spital, tumora fusese extirpată.
80%. Au trebuit să lase 20% înăuntru
pentru că era plin de sânge şi nervi,
iar îndepărtarea era riscantă.
La momentul respectiv, nu mi s-a spus
că era în fază terminală.
Aşa că întotdeauna am presupus
şi am avut speranţa că îşi va reveni.
Pentru că te gândeşti la părinţii tăi ca la nişte oameni invincibili.
Te gândeşti la părinţii tăi ca la oamenii
care îţi vor fi alături în toate momentele.
Sau cel puţin până când devii adult.
Tumoarea a început să crească din nou,
deşi este mică pentru moment.
Dar trebuie să mă pregătesc pentru următoarea tomografie.
Nu au putut să o scoată de data asta.
Au explicat că ar fi ca şi cum ai avea
un balon umflat şi ai încerca să faci
o gaură în el fără să explodeze.
În 2011, eram plecat în cantonament
în Mexic. Am fost chemat într-o cameră.
Mama era la telefon şi am întrebat ce se întâmplă.
Iar mama mi-a spus: "Tom, voiam să vorbesc cu tine"
"şi să te anunţ că vei veni acasă în această după-amiază."
"Tatăl tău nu e prea bine." "E în sufragerie"
"şi a primit ultimele îngrijiri..."
Nici când am plecat, nu era prea bine...
Tatăl meu urma să se facă bine.
Trebuia să se facă bine. Cum aş fi putut continua ?
Cum să mă duc la următoarea olimpiadă ?
Cum aş putea să mai fac ceva fără el ?
Imediat ce Rob l-a văzut pe Tom,
a părut să prindă din nou viaţă.
Când nu mă antrenam sau nu eram la şcoală,
stăteam lângă el şi învăţam pentru examenul
pentru permisul de conducere.
Era singurul lucru pe care îl mai puteam face împreună.
Am împlinit 17 ani, pe 21 mai,
a vrut să vină la fereastră,
dar nu prea putea să meargă.
A încercat să ajungă la fereastră.
Am făcut prima lecţie de condus, m-am întors,
iar pe 27 mai
s-a prăpădit.
Îi tot strângeam mâna, mi-o strângea şi el pe a mea,
apoi îmi amintesc că strânsoarea a slăbit.
Nu mă mai strângea de mână...
Este un şoc când se întâmplă,
chiar dacă te aşteptai la asta.
Nu mi-am pierdut doar tatăl,
pentru că el a fost mult mai mult de atât.
A fost cel mai înfocat susţinător,
cel mai bun prieten şi mentorul meu.
Întreaga noastră viaţă a ajuns într-un punct mort.
Tatăl campionului la sărituri Tom Daley
pierde lupta cu cancerul...
Sunt perioade de timp în care pur şi simplu
nu-mi amintesc ce s-a întâmplat.
Simţeam că am comutat pe pilot automat,
făcând doar ceea ce credeam că e bine
şi ceea ce alţii voiau pentru mine.
Sau eram cum se aşteptau ceilalţi să fiu.
Sau făcem ce doreau alţii să fac.
Nu, nu prea ştiu ce simt. E cam ciudat.
Unii oameni stau într-un colţ şi plâng,
iar eu mă simt prost să continui,
dar cred că asta ar fi vrut tata.
Chiar şi în luna în care a stat doar în pat
îmi spunea: "De ce nu eşti la antrenament ?"
M-am cam închis. Nu ştiu la ce mă gândeam,
dar am mers la antrenament a doua zi.
Am mers la campionatele naţionale zece zile mai târziu.
Am continuat să merg,
pentru că doar asta ştiam să fac.
Nu aveam nimic şi nu mai aveam pe nimeni.
Eram singur.
Simţeam că trebuie să o fac pe curajosul,
aşa cum trebuie să fac mereu,
pentru că întotdeauna trebuia
să păstrez această aparenţă că totul va fi bine.
Şi nu a fost aşa. Dar nu ştiam
cum să mă descurc cu asta.
A considerat că venind la antrenament
şi acţionând normal,
va reuşi să se concentreze şi la altceva.
Apare din nou acea compartimentare,
unde el este schimbat 100%.
Dar nu reuşeşte să se gândească la alte lucruri.
Tom Daley îşi plânge tatăl, Rob, la funeraliile din Plymouth...
Oamenii se urcă pe scări şi încearcă să facă poze
cu mine când îl văd pe tata în sicriu.
Au fost rugaţi să nu vină.
Mă gândesc acum la asta şi mi se pare un abuz.
Este o experienţă dură, te simţi foarte singur.
Dacă ştiam tot ce ştiu acum,
mă feream 100% de presă.
Ai nevoie de timp pentru a suferi
şi pentru a putea procesa ce s-a întâmplat.
Am simţit că trebuie să o fac pe curajosul
pentru oricine altcineva care ar fi putut trece
prin aceeaşi situaţie,
când, de fapt, ceea ce trebuia să fac
era să spun că mă chinuiesc.
Nu simţeam că aş putea să vorbesc cu mama
despre greutăţile mele.
Nu simţeam că aş putea vorbi cu fraţii mei despre dificultăţi,
pentru că nu voiam să-i supăr.
Aşa că întotdeauna am ţinut totul pentru mine.
Şi nu am avut acea ieşire în care să mă pot exterioriza.
Singurii cu care trebuie să vorbesc despre asta sunteţi voi.
La sfârşitul anului 2011,
directorul nostru de la British Diving
mi-a spus că trebuie să slăbesc,
că sunt supraponderal
şi că trebuie să fiu mai subţire, mai slab,
cam ca în 2008...
A fost prima dată când am simţit că sunt privit şi judecat,
nu pentru cum mă descurc în bazin,
ci pentru cum arăt.
Am luat atunci nişte măsuri destul de drastice
pentru a mă asigura
că mâncarea nu rămâne în stomacul meu,
ca să zic aşa.
O persoană raţională ar şti că nu sunt gras,
dar numai la asta mă puteam gândi
în perioada premergătoare Jocurilor Olimpice.
Aveam un jurnal în care scriam, iar în partea de sus
erau trecute data şi greutatea mea.
Am fost lăsat în voia sorţii şi m-am confruntat singur
cu această luptă, pentru că,
chiar şi atunci când aveam şedinţe
cu psihologul meu, nu ştiam cum să aduc vorba despre asta,
pentru că de fiecare dată când o spuneam cu voce tare,
mi se părea o prostie.
Dar în mintea mea, era cel mai important lucru
la care mă gândeam în fiecare zi.
Luam câte o decizie cu privire
la ceea ce aveam de gând să mănânc...
Apoi mi-era foame şi ajungeam să mănânc mult,
să mă îndop, până la punctul în care
mă simţeam vinovat şi trebuia să iau măsuri.
A fost mai mult decât o greşeală în nutriţie.
A fost o reflectare a stresului şi a anxietăţii
prin care trecea la acea vreme,
din cauza Olimpiadei de la la Londra.
Încă mi-e ruşine să vorbesc despre asta acum,
pentru că, odată ce ai trecut de partea cealaltă,
pare atât de uşor să te opreşti şi să ceri ajutor.
Dar când eşti în situaţia asta,
simţi că nu te poate ajuta nimeni.
S-a confundat cu ediţia JO din 2012. A fost imaginea ei.
Îi vedeam chipul pe panourile publicitare
şi îmi spuneam că e o nebunie.
În mintea mea, bărbaţii nu aveau tulburări
legate de nutriţie.
Băieţii nu aveau probleme cu sănătatea lor mintală.
Băieţii sunt făcuţi să devină macho
şi să se descurce în orice situaţie.
Eu nu eram aşa. Nu ştiam cu cine să vorbesc.
Mă simţeam
foarte singur în toate situaţiile cu care mă confruntam.
Londra
Mai, mai să mă simt torturat în toată această experienţă,
pentru că îmi doream să reuşesc. Am fost campion mondial,
campion european, campion Commonwealth,
cu o mulţime de aşteptări
în privinţa unei medalii olimpice.
Am ajuns aici. Am reuşit.
Mă gândesc la acest moment, unul suprarealist.
Nici nu puteai vedea partea de sus a tribunei
din cauza numărului de oameni şi a steagurilor britanice.
Nu, nu e bine. E susţinut acasă.
Îl vedeţi nervos.
Nu şiu ce spune acolo.
Pare că bliţurile l-au descurajat,
dar a pierdut totul la decolare,
s-a trezit că rămâne fără spaţiu.
E un start foarte slab din partea lui Daley,
mai slab decât cel din preliminarii.
Practic, ceea ce se întâmplă când sari...
Trebuie să vezi totul.
Să vezi exact unde te afli în aer,
când te roteşti şi când te răsuceşti.
Când am sărit, erau o mulţime
de fotografi cu bliţuri...
La Jocurile Olimpice de acasă, oamenii fac fotografii,
nu ştiau că nu e indicat să facă acest lucru.
A fost prima dată când am ridicat mâna
pentru a cere o nouă săritură.
Nu vedeam nimic. Eram orbită.
Nu ştiu cum a reuşit să ajungă în apă
aşa cum trebuie.
Putea să şi moară dacă nu plonja corect.
Acest fenomen se numeşte "twisties".
Mă luptam cu mine,
iar faptul că s-a întâmplat asta în timpul competiţiei
m-a speriat.
Aşa că am sărit în picioare şi am bătut din palme
şi am strigat, iar ei au oprit competiţia.
Sportivul trebuie să ceară reluarea săriturii,
aşa că m-am dus la arbitru şi i-am explicat
ce s-a întâmplat.
S-au dus şi au revăzut imaginile
sau cred că le revăzuseră deja,
pentru că ştiau ce urmează.
Când mi-au spus să urc şi să o fac din nou, a fost terifiant.
Mă gândeam, Doamne, nu cred că a existat vreodată
o repetare a săriturii la Jocurile Olimpice.
În mod normal, ceea ce ar trebui să faci
e să o iei de la zero, să reconstitui totul
şi să fii încrezător când te urci pe trambulină.
Dar m-am urcat din nou pe trambulină
şi a trebuit să o fac din nou
în faţa celor 18.000 de oameni
şi a milioanelor de telespectatori.
Eram speriat că trebuie să fac din nou asta.
Îmi amintesc că stăteam la capătul trambulinei
şi mă gândeam: sunt din nou în stare să fac asta ?
Pentru că dacă sari şi săritura e mai nereuşită decât prima,
e de rău, pentru că aceasta se ia în considerare.
Face o treabă bună. E mai bună decât prima.
Pentru asta ai muncit un deceniu întreg.
Aşa ţi-ai imaginat că va fi când ai spus
că vei reprezenta Marea Britanie la Jocurile Olimpice.
Mult noroc, Tom Daley.
Ţara te susţine.
E o săritură bună.
Mai bine de atât nu se poate şi în afară de o mică ezitare,
a fost perfect.
Acei patru ani au fost incredibil de grei
pentru familia noastră.
A trebuit să mă confrunt cu multe între 2008 şi 2012.
La cât de mult a trebuit să mă maturizez
şi să mă schimb de la acel copil...
Am simţit că mă maturizasem,
chiar dacă abia împlinisem 18 ani.
A fost prima dată când eram fericit de la moartea tatălui meu.
A fost momentul în care am simţit
că amândoi ne dorim o medalie olimpică mai mult decât orice.
Apoi s-a întâmplat,
iar apoi a dispărut. Londra 2012 s-a încheiat.
Ce a urmat ?
Voi face asta din nou ?
O să mai trec prin alţi patru ani
pentru a merge la următoarele Jocuri Olimpice ?
Chiar nu era într-o stare bună,
nu ştia ce să facă cu el însuşi,
nu ştia unde vrea să se afle.
Eram fericit după ce am câştigat o medalie olimpică,
iar apoi am fost pe cont propriu. Nu existau alţi medaliaţi olimpici
în echipa de sărituri, aşa că, dacă le povesteam cum mă simţeam,
mi s-ar fi răspuns că nu am de ce să fiu trist
pentru că aveam o medalie olimpică...
Dar am fost mai solicitat ca niciodată.
După ce tatăl meu a murit,
am fost susţinătorul familiei mele, al mamei,
al fraţilor mei, şi am vrut să încerc
să-i întreţin cât mai mult posibil.
Dar pentru fiecare sponsorizare
pe care am primit-o şi pentru fiecare contract publicitor,
pierdeam ceva...
Am fost criticat constant,
spunându-mi că nu mă antrenez suficient
şi că stau prea mult timp departe de sport,
când eu nu am lipsit de la nicio şedinţă de antrenament.
Eram atât de hotărât în ceea ce voiam
să fac şi să-mi îndeplinesc visul.
Şi da, făceam multe alte lucruri în afara sportului,
dar, de asemenea,
modul meu de a face faţă tuturor porcăriilor
prin care treceam era să nu gândesc,
să fiu mereu ocupat,
ca să nu am timp să îmi plâng de milă.
Voiam doar să merg mai departe...
Săriturile britanicilor lăsau de dorit.
Au spus că interferează cu ceea ce făcea el.
Cum să câştig ?
Trebuie să am grijă de familia mea,
dar nici voi nu vreţi să mă sprijiniţi,
pentru că acesta e modul
în care funcţionează finanţarea în sportul britanic.
Am văzut roşu şi am răspuns la articolul de presă
că nu se concentrează la antrenament
aşa cum ar trebui.
Aşa că mama a ajuns să scrie
o scrisoare deschisă directorului general
al Federaţiei de Nataţie,
în care îi cerea să renunţe la insinuări
şi să-l lase pe fiul ei să-şi facă treaba.
El încearcă să facă
tot ce poate în bazin şi, de asemenea,
tot ce poate pentru a-şi susţine familia la vârsta de 18 ani.
După sezonul 2013, eram la Barcelona,
după campionatele mondiale.
Am stat de vorbă cu antrenorul meu
şi i-am spus că trebuie să vorbesc cu el
pentru că vreau să-i spun ceva.
El a crezut că îi voi spune că renunţ
la sărituri, că nu mai pot face asta,
pentru că ştia cât de greu a fost acel an
pentru mine.
I-am spus până la urmă că vreau să mă mut la Londra.
Aveam nevoie de ceva diferit,
de ceva nou şi de o perspectivă diferită.
I-am spus că mi-ar plăcea să vină cu mine,
pentru că a fost antrenorul meu încă din prima zi.
Nu cred că ceea ce mi-ar fi oferit Plymouth-ul
se compara cu ce mi-ar fi oferit Londra.
A decis să rămână în Plymouth
şi să continue să se ocupe de sărituri de acolo,
iar eu m-am mutat la Londra.
Dar problema cu Londra era
că nu exista niciun club acolo. De fapt, era unul,
dar acesta fusese convertit
într-un centru de agrement.
Am primit un telefon de la Alexei,
managerul nostru şi mi-a spus:
"Am pe cineva care ar dori să vorbească cu tine."
La telefon era o persoană cunoscută. Era Jane.
Toţi ştiam cine e Tom, pentru că era următoarea stea
în ascensiune.
Aveam deja vedete,
aşa că Tom Daley nu însemna prea mult
pentru mine în acel moment. Alexei m-a sunat.
Mi-a spus că Tom e e în Statele Unite
şi că va veni să se antreneze cu mine.
I-am spus că e în ordine, dar să mă anunţe când vine.
Mă gândeam că va fi după câteva săptămâni.
Iar el a spus că va veni a doua zi.
A spus: "Vreau să câştig o medalie olimpică de aur."
Ai fi interesată să te muţi la Londra ?
Şi i-am spus că nu.
Ne-am înţeles foarte bine şi ne gândeam:
"Bine, poate că acesta poate fi începutul"
"unei perioade noi."
Nu ştiam unde vom ajunge până când nu a spus
că vrea să se întoarcă. A doua vizită a fost
mult mai mult despre el ca persoană
şi despre ceea ce se întâmpla de fapt în viaţa lui
în acel moment.
L-am cunoscut pe Lance în martie, după Jocurile Olimpice.
Eram în L.A. şi filmam diverse...
Ia telefonul meu, îşi trece numărul lui în agendă,
după care mi-l dă înapoi. La sfârştiul numărului
era un emoticon care făcea cu ochiul.
Niciun bărbat heterosexual nu-mi mai pusese
un astfel de emoticon la sfârşitul numărului de telefon.
Primul lucru pe care am început să-l împărtăşesc
a fost pierderea tatălui nu cu mult timp în urmă.
Nu cu mult timp în urmă îmi pierdusem fratele mai mare,
un fel de tată, pentru că nu am avut parte de aşa ceva.
Câştigasem recent un premiu Oscar.
El câştigase prima sa medalie olimpică.
Am avut ocazia să vorbim despre momentele grele
prin care poţi să treci după o realizare.
Când câştigi ceva la care ai îndrăznit doar să visezi,
există ceva în tine care se dezasamblează
şi care trebuie pus la loc.
Nu există aproape nimeni pe planetă
cu care să poţi împărtăşi asta, pentru că oamenii
sunt convinşi că ar trebui să fi recunoscător.
Am ajuns la un punct slab în privinţa săriturilor
şi credeam că nu voi putea continua.
Nu vedeam rostul. L-am cunoscut pe Lance,
el m-a inspirat să vreau să continui.
M-a inspirat să vreau să fiu impecabil în ceea ce fac.
M-a inspirat să vreau
să fiu cea mai bună persoană...
A fost cu adevărat special pentru că cred că a fost prima dată
când mi-am dat seama că aş fi atras de bărbaţi
şi nu era ceva legat doar de sex.
Chiar mă puteam îndrăgosti de un bărbat.
Am zburat la Londra, mi-am găsit o scuză
că lucrez la un film şi cred că era oarecum adevărat,
dar nu era o călătorie necesară.
Ceea ce voiam să fac era să-l văd pe Tom.
Îmi amintesc că am organizat o petrecere
şi le-am spus managerilor mei cine va veni,
iar ei mi-au răpuns:
"Ai grijă să nu fii fotografiat cu Lance,"
"pentru că e un mare activist LGBT."
Nu vrei ca oamenii să creadă că eşti gay.
Iar eu am zis: "Ar fi atât de rău ?"
Apoi mi s-a făcut ruşine.
Gestionam greşit
unul dintre cele mai importante aspecte
ale caracterului acestui om.
Inima lui, dragostea lui,
relaţiile şi viitoarea sa familie.
E o interpretare greşită.
E ca o neglijenţă în serviciu de care trebuie să scap.
Am avut tot felul de întâlniri legate de modul
în care voi face faţă acestei situaţii.
Îţi vei pierde toate sponsorizările.
Îţi vei pierde toţi fanii. Cum vei putea concura vreodată
în Orientul Mijlociu, în Rusia, în toate aceste ţări ?
M-au cam umplut de teamă cu privire la ce ar trebui
şi ce nu ar trebui să fac.
Nu era treaba mea să pun presiune pe el
să-şi recunoască preferinţele sexuale.
Îmi amintesc interviul în care am fost întrebat
dacă am mulţi prieteni gay şi de ce sunt aşa.
Ce părere ai despre cei care cred că eşti gay ?
Am spus: "Ei bine, şi dacă aş fi ?"
Oricum nu contează. Şi apoi a apărut acest titlu.
"Nu sunt gay, dar nu-mi pasă dacă voi credeţi că sunt..."
A fost prima dată când m-am simţit neînţeles
şi prost reprezentat în mass-media.
E un lucru înfricoşător să simţi
că eşti sclavul culturii şi al mass-mediei
din Marea Britanie,
ceea ce poate fi destul de înfricoşător.
Faptul că ştiam că sunt gay de la vârsta de trei ani
şi că trebuia în permanenţă să îmi trăiesc viaţa
ca altcineva şi să mă prefac... A fost epuizant.
Atunci am hotărât să-mi recunosc orientarea sexuală.
Bună, băieţi, probabil că majoritatea dintre voi
vă întrebaţi de ce fac acest videoclip.
Am stat în camera mea, încercând să îmi dau seama
ce vreau să spun şi cât de mult vreau să spun.
Un lucru despre care nu mi-a fost uşor
să vorbesc au fost relaţiile mele.
În primăvara acestui an,
viaţa mea s-a schimbat total când am cunoscut
pe cineva şi acel cineva este un băiat.
Deşi nu a trecut mult timp,
a fost o perioadă lungă în ceea ce priveşte
situaţia în care ne aflăm în privinţa
drepturilor LGBTQ şi în acceptarea
persoanelor gay în sport
şi, în general, în viaţa publică.
Tom Daley "are o relaţie cu Dustin Lance Black"
A fost terifiant să public videoclipul,
dar răspunsul a fost pozitiv.
Când îi privea în ochi şi le spunea:
"Ăsta sunt eu, ăsta am fost întotdeauna şi sunt fericit."
A putut vedea asta în el. A putut simţi asta în el.
Puteau simţi ceva deschizându-se...
Eu sunt tot Tom. Încă vreau să câştig
o medalie olimpică de aur
la Rio 2016, pentru Marea Britanie.
M-am simţit eliberat şi am simţit
că nu mai am masca aia şi am putut
să trăiesc pur şi simplu.
Şi tot ceea ce îşi doreşte cineva vreodată
e să poată trăi aşa cum îşi doreşte.
Lance a venit şi a rămas,
iar apoi totul a căpătat sens.
Iar el mi-a spus în acel moment că,
dacă vreau o medalie de aur,
vreau să vii să mă aiuţi să o câştig.
Restul e istorie pentră că în trei săptămâni am mers după el.
A trebuit să trecem peste dificultatea
pe care o aveam cu răsucirea spatelui.
Cred că dacă nu găsesc ceva,
Tom nu va mai putea continua,
pentru că nici măcar nu a vrut să vină
la antrenament. Era atât de speriat.
Mi-a arătat un filmuleţ cu cineva
de la Cirque du Soleil care face trei salturi mortale
şi jumătate cu o răsucire.
Mi-a spus: "Ai văzut ?"
"Iar eu am zis, da, dar unde vrei să ajungi cu asta ?"
Mi-a spus: "Cred că putem transforma această acrobaţie"
"într-o săritură olimpică". Iar eu am zis: "Bine."
Fiecare os din corpul său spunea:
"Ori asta, ori nu mai fac sărituri."
Apoi a urmat acel lucru pe care Lance
îl definea ca pe un "foc de artificii",
o minge mică care se rostogoleşte prin aer.
Apoi, dintr-o dată, chiar înainte să ajung în apă,
mă răsucesc.
Da, arată un pic ca un foc de artificii.
Şi atunci am primit porecla de "foc de artificii".
Tom Daley: "Mă duc la această Olimpiadă să câştig."
Tom Daley e încrezător că va câştiga aurul...
Nu numai că se aştepta ca el să poată câştiga aurul,
dar probabil că aşa avea să fie.
Rio
La Rio, am simţit că sunt mai bine pregătit
decât am fost vreodată
la toate Jocurile Olimpice la care am participat.
Am fost destul de norocoşi să ne calificăm
la sincron, pentru că am fost grupaţi ca pereche
destul de târziu în cursul zilei.
Dar ştiam că putem obţine o medalie,
pentru că am câştigat o medalie
la fiecare probă la care participasem în acel an.
În mod miraculos, am câştigat o medalie de bronz.
Săream cel mai bine din punct de vedere fizic.
Mintal mă simţeam foarte bine.
Am simţit că am cea mai bună condiţie fizică.
M-am simţit ca şi cum aş fi fost unde trebuia.
A fost cel mai bun săritor de acolo.
A fost cel mai bun săritor
de pe platforma de 10 metri de la Rio.
Am intrat în această competiţie individuală
cu gândul că va fi o medalie de aur.
În preliminarii, am obţinut un record olimpic
şi am câştigat, iar acum urmează semifinala.
Nici măcar nu m-am uitat la niciunul dintre aceşti tipi.
Dar mă tem că lucrurile nu vor merge mai bine de aici încolo.
Am simţit că vor fi probleme la Rio când Tom a făcut
o infecţie la ureche. Nu va spune niciodată asta,
deoarece e de părere că sportivii nu pot găsi scuze.
Trebuie să fii 100% pregătit dacă vrei să sari,
pentru că nu este o glumă să intri în apă
cu 35 de mile pe oră.
Am avut o fată care s-a lovit la cap şi şi-a pierdut cunoştinţa.
A trebuit să ne scufundăm şase metri şi să o scoatem.
Câteva persoane au murit.
De fiecare dată când mă urc pe trambulină,
mă tem pentru viaţa mea.
Îşi masează anumite părţi ale corpului,
şoldurile sau faţa, de un anumit număr de ori.
Văd cum încearcă să se ascundă,
astfel încât să nu pară că are aceste ticuri
pe care le-a adoptat pentru că se gândeşte
că fără ele, nu-i va ieşi săritura.
Nu aveam voie să păşesc pe canale
când mergeam prin Londra,
pentru că asta ar fi adus ghinion.
Ar fi fost vina mea dacă ar fi ieşit al patrulea.
Ştii de când ajungi în apă că ai dat-o în bară.
Nu ai voie să sari aşa la Jocurile Olimpice.
În mod normal, Jane stă pe marginea piscinei,
dar acum se plimba în zona în care stăteam
şi mă uitam la tabela de marcaj.
Jane mi-a spus că a vrut să mă pălmuiască.
În mintea mea, negam că exista posibilitatea
să nu ajung în finală.
L-am văzut cum a avut cea mai proastă zi
din cariera sa de săritor
pe cea mai mare arenă din lume.
Îmi amintesc că am intrat în apă şi m-am gândit, s-a terminat.
Adică, s-a terminat.
Şi nu ştiam cum să procesez acest lucru.
A fost cel mai slab moment din cariera mea de săritor.
Probabil m-aş fi retras dacă aş fi câştigat o medalie olimpică.
Aşa vedeam eu lucrurile.
E adevărat ce se spune. Cele mai mari realizări
provin din cele mai mari eşecuri.
Pare dur să folosesc cuvântul "eşec",
mai ales că am câştigat bronzul
în proba de sincron.
Dar în ochii mei şi ai lui Tom, obiectivul era medalia de aur.
Ceea ce aţi văzut a fost un record mondial
în preliminarii. Dar pentru a menţine acest record,
era nevoie de alte două mondiale,
în timp ce noi rămăsesem "fără benzină".
Am rămas fără rezistenţă emoţională, mintală, fizică...
Apoi l-am văzut pe Lance afară şi am cedat.
Iar el mi-a spus că povestea mea nu se termină aici.
Acest lucru nu trebuie să te copleşescă.
Poate că nu ţi-a fost sortit să câştigi o medalie de aur la Rio.
Lumea voia să câştigi o medalie de aur.
O luăm de la început pentru încă patru ani,
pentru că ştiu că eşti cel mai bun din lume.
Dacă ai fi câştigat aurul, ai fi fost terminat.
Şi dacă ai fi fost terminat, copiii tăi nu ar fi apucat
să-şi vadă tatăl plonjând.
Nu l-ar vedea niciodată pe tatăl lor făcând
acel lucru care îl motivează.
Aşa că aceasta a fost o veste bună,
pentru că trebuie să ne apucăm de treabă,
să ne căsătorim, să avem copii.
Şi trebuie să te pregăteşti pentru Jocurile Olimpice
de la Tokyo,
unde vei face sărituri pentru copiii tăi.
Ei vor vedea ce inspirat e tatăl lor.
Am găsit în sfârşit o perspectivă.
Nu mi-am arătat adevărata valoare
şi respectul de sine.
Am început să realizez
că eram mai mult decât un săritor.
Un soţ, un tată, un prieten, un fiu...
Am ştiut că viaţa înseamnă mai mult decât
felul în care mă descurc în bazinul de sărituri.
Asta m-a ajutat să-mi schimb modul de gândire
în privinţa săriturilor pe care aveam să le fac
la JO de la Tokyo.
În cele mai inspirate poveşti de la Hollywood,
ce se întâmplă înainte să răsară soarele ?
Totul e învăluit în întuneric.
Ai inima frântă. Nu există nicio cale de ieşire.
Eşti terminat. Eşti terminat.
Se întâmplă înainte de actul al treilea,
în care eroul dă lovitura şi câştigă aurul.
Cred că ştia că o poate face. A devenit misiunea noastră.
Doar că nu ştiam că va dura cinci ani.
Jocurile Olimpice şi Paralimpice
au fost amânate din cauza coronavirusului...
Izolarea a fost o experienţă dură.
Am învăţat să tricotez,
m-am antrenat la domiciliu, am făcut salturi mortale
pe pernele de canapea pentru a putea ţine pasul
şi pentru a mă menţine în formă.
A fost o perioadă suprarealistă,
care mi-a oferit o perspectivă
asupra faptului că orice se poate schimba în orice moment.
Trebuie să renunţi la gândul că poţi controla totul
şi să încerci să fii prezent şi să trăieşti clipa,
aici şi acum. Pentru că, de îndată ce începi
să încerci să controlezi totul, totul devine copleşitor
şi iroseşti prea multă energie.
Nu mai ai timp să te plimbi
prin Londra.
Nu mai ai timp să-ţi baţi capul şi să-ţi uzezi pantalonii
sau să faci tot felul de chestii ca să ai noroc.
Nu mai ai timp pentru asta.
Bazin, casă...
Bazin, competiţie, casă...
Devii foarte concentrat.
Devii foarte conştient de timpul tău şi de modul în care îl foloseşti,
pentru că vrei să fii alături de fiul tău.
E ceva nou pentru Tom.
Cred că este unul dintre factorii noi din joc
şi care au declanşat goana după aur, argint şi bronz.
Ştiam că este o persoană diferită faţă de cea pe care am cunoscut-o.
Tokyo
Matt a petrecut mult timp în mediul şi cercul lui Tom.
Aveam o relaţie incredibil de solidă.
Gata ? Unu, doi, trei şi start...
Ei sunt ca familia ta. O facem unul pentru celălalt.
Eu dau tot ce am mai bun pentru ei, iar ei dau tot
ce au mai bun unul pentru celălalt şi pentru mine.
Chinezii sunt de neînvins.
Au o zi bună, una minunată chiar.
Mă gândesc că am obţinut argintul.
Nu mă gândesc la o medalie de aur.
Tom a fost singurul care a ieşit după săritură.
Iar eu stăteam acolo şi mă gândeam:
"Bine lucrat, băieţi. Grozav. Ne-am descurcat"
"atât de bine. Jane, îmi şopteşte. Jane."
"Vom câştiga."
Şi eu zic: "Ce ? Despre ce vorbeşti?"
El îmi spune: "Uită-te acolo sus, uită-te la scor."
Ştiam că am făcut tot ce era omeneşte posibil
pentru a împiedica victoria chinezilor,
dar era încă posibil să fim învinşi de ei.
Mi-a spus: "Au nevoie de o sută şi ceva de puncte."
Iar eu am zis: "O sută şi ceva de puncte pentru ce ?"
Sunt în faţa noastră.
Mi se răspunde că au nevoie de o sută şi ceva de puncte
pentru a ne bate.
Iar eu i-am spus: "Adică să ne bată la propriu ?"
Mi-a răspuns că da.
Acum trebuia să stăm pe margine şi să aşteptăm
şi părea cea mai lungă aşteptare.
Dar ştiam că am muncit mai mult decât suficient
pentru argint. În lumea săriturilor,
o medalie de argint e tot un fel de medalie de aur,
pentru că China vrea să câştige totul.
Ştiam că am exercitat toată presiunea posibilă asupra Chinei,
asta era tot ce puteam face.
Îmi amintesc că mă uitam la o săritură
gândindu-mă: "La naiba, a fost perfect."
Au de gând să o facă. Singurul lucru ciudat e distanţa
de la trambulină la bazin.
Şi stăteam acolo aşa, uitându-mă la Tom,
aşteptând ca el să-mi spună ce se întâmplă.
Apoi s-a oprit din ţipat
şi atunci am ştiut că se rezolvase.
Pur şi simplu nu se întâmplă.
Sunt scriitor, pot inventa finaluri fericite,
dar când le scriu, par banale,
pentru că viaţa nu oferă soluţii convenabile.
Nu-mi vine să cred...
Tocmai scrisese cel mai glorios act al treilea
şi a meritat-o.
Era actul suprem.
Nu există nimic mai tare decât medalia olimpică de aur.
A meritat mutarea mea la Londra.
A arătat ce a însemnat eşecul nostru de la Rio.
A arătat că visele pot deveni realitate.
E momentul la care am visat.
Mi-am imaginat că voi sta pe podium
şi că voi putea cânta imnul naţional.
Sentimentul de a urca pe podiumul olimpic
e inegalabil şi nu cred
că voi mai simţi vreodată ceva asemănător.
Nu aveam voie să fim aproape unul de celălalt,
aşa că a trebuit să ne dăm unul altuia medalia olimpică de aur,
ceea ce este de fapt un lucru deosebit
şi cred că ar trebui să continuăm să facem asta.
Întotdeauna am ştiut că pot.
Dar, pe măsură ce îmbătrâneam, a trebuit să accept faptul
că s-ar putea să nu reuşesc niciodată.
Dar am făcut-o.
În întunericul creat de covid,
a existat o oază de bucurie în lume.
E timpul ca cineva atât de dedicat acestui sport
să câştige aurul pe care îl merită.
Nu cred că îţi dai seama până nu te uiţi în urmă
şi să vezi cât ai investit
într-o medalie de aur.
Şi toate momentele în care nu s-a întâmplat chiar aşa.
Toate momentele în care nu a fost niciodată suficient.
Durerea pe care o ai în competiţiile
în care nu ajungi în finală.
Totul s-a legat în ziua aceea.
A fost un moment incredibil, unul deosebit.
A fost o nebunie la JO. Eram departe de toată lumea.
Am realizat tot ce mi-am dorit vreodată în acest sport
şi sunt mulţumit şi fericit de cariera mea de săritor.
Am crezut că am terminat.
Au fost atât de multe lucruri de care am putut să mă bucur
şi să mă întorc, să petrec timp cu familia mea
şi să mă pot bucura de lucrurile mărunte.
În 2023, am fost la Colorado Springs,
locul unde s-a născut Phoenix.
Am fost acolo mai de mult,
m-am dus la Muzeul Olimpic şi Paralimpic.
Oamenii încep să îl recunoască pe Tom
şi, înainte să-ţi dai seama,
toată lumea se adună pe balcoanele
din jurul zonei centrale în care se află
şi încep să-l aplaude.
Există un videoclip legat de ce înseamnă
să fii olimpic şi de ce e nevoie pentru a fi olimpic:
munca grea, sângele, sudoarea, lacrimile, dedicarea...
E linişte în dreapta mea, unde stătea Tom.
Mă uit şi, probabil pentru a doua oară sau a treia oară
în relaţia noastră, plânge.
Robbie mă întreabă: "Ce s-a întâmplat, tată ?"
Iar eu i-am spus că mi-e foarte dor de sărituri.
Mi-aş dori să mă pot întoarce şi să concurez din nou
la Jocurile Olimpice, pentru că a fost cea mai mare distracţie
pe care am avut-o vreodată.
Iar el mi-a spus: "Dar, tată, vreau să te văd făcând sărituri la JO."
A fost suficient pentru a lua în considerare posibilitatea
de a mă întoarce la bazin pentru ultima oară.
Nu ştiu dacă aceasta va fi doar o idee prostească
de a mă întoarce la bazin sau va fi o oportunitate
pentru mine să mă pot distra
şi de-a de a o face în scop recreaţional,
fără presiune. Paris 2024
este cu siguranţă un obiectiv.
Peste aproximativ un an,
poate că voi fi pe acele trambuline, poate că nu.
Este ceva să spui:
"Am un scop diferit, am familia mea, copiii mei..."
Dar ceea ce te mână e spiritul de competiţie.
Ne hotărâsem să ne mutăm la Los Angeles.
Am dat câteva telefoane pentru a încerca
să încep să mă antrenez cu Tom Stevens la UCLA.
Nu ştiu de ce, dar mă simţeam din nou acasă.
Planul pentru dimineaţa asta:
încălzirea, un pic de exerciţiu,
câteva rotiri, şi asta pentru a-mi căli corpul,
pentru că sunt bătrân acum.
Cred că mai am energie. Cred că pot face asta.
Cred că aş putea reveni la stadiul în care aş putea concura
în faţa celor doi copii ai mei
pentru prima dată la Jocurile Olimpice.
Încă are capacitatea de a se ridica
şi de a-i face să aprecieze sportul.
Antrenamentul meu decurgea diferit.
M-am antrenat timp de un an
în loc să mă antrenez vreme de patru ani.
Mi-am schimbat rutina,
în aşa fel încât să mă pot antrena o dată pe zi.
Participam doar la proba de sincron,
aşa că nu trebuia să-mi fac griji cu privire
la săriturile individuale.
Am putut să mă concentrez doar la cele patru sărituri
la care eram cel mai bun.
Apoi am putut să mă antrenez în UCLA,
ceea ce însemna că nu sunt acasă
şi nu mă mai găsesc în acea "oală de presiune",
unde încerc mereu să fiu cel mai bun
şi numai la asta mă gândesc.
Acum pot să mă antrenez să fiu liber
şi să mă bucur cu adevărat.
Nu am luat nimic de bun, pentru că mi-am zis:
"Ştiu că e ultima competiţe,"
"nu mă mai pot întoarce în acest sport la 28 de ani."
Paris
Eram pe trambulină pentru prima săritură
şi am simţit că am câştigat deja.
Când mi-am putut vedea copiii şi soţul în public,
mi-am zis că asta a fost,
că acesta e momentul pe care mi l-am dorit.
Am început să mă entuziasmez.
Cred că ştim de ce. Sunt Noah Williams
şi Tom Daley în runda a şasea.
Ceea ce bănuim că ar putea fi ultima săritură a lui Tom.
Ei bine, nu va fi aur azi, dar va fi un loc pe podium.
Tom Daley îşi indeplineşte visul olimpic de a concura.
Cinci olimpiade: de la Beijing la Londra,
de la Rio la Tokyo, iar acum în sfârşit la Paris.
Setul e complet pentru Tom Daley.
A câştigat multe medalii de pe platforma
de zece metri, mai mult decât orice alt săritor.
S-ar putea să ai parte de zece ani buni înainte
ca organismul tău să spună "las-o baltă".
Tom a împlinit 20 de ani.
Nu m-am simţit ca după un singur eveniment olimpic.
M-am simţit ca după întreaga mea carieră.
A fost ca şi cum aş fi pus cap la cap
toate orele, zilele, săptămânile, lunile
şi anii pe care i-am dedicat săriturilor.
S-a îndrăgostit de un sport
în care era vorba de eleganţă şi de pregătire fizică,
un sport în care se putea perfecţiona.
Un sport care se desfăşoară în 1,6 secunde,
timp scurt în care totul trebuie să decurgă perfect.
El a spus: "Vreau doar să ştii că te iubesc"
"şi ştiu că niciodată nu pot exprima"
"în cuvinte cât de mult ţin la tine."
A fost vorba despre a renunţa la multe
pentru a-şi trăi visul. Pentru visul nostru împreună.
Confirmarea faptului că am fost mai mult
decât un simplu antrenor pentru el,
a fost ceva extroardinar pentru mine.
Toată viaţa mea a fost despre sărituri.
Toată viaţa mea a fost despre perfecţionarea celor 1,6 secunde.
Am petrecut patru ani antrenându-mă pentru ceva care trece
în mai puţin de zece secunde şi nu aş schimba nimic.
Au fost cei mai frumoşi 23 de ani pe care mi-i pot imagina
şi am avut parte de cele mai frumoase întâlniri
cu cei mai tari oameni, când am călătorit
în locuri incredibile.
Da, uneori a fost foarte greu,
a fost o provocare şi au fost momente în care am simţit
că nu mai pot continua, dar am perseverat.
Cred că există un lucru de care sunt entuziasmat,
acela de a putea împărtăşi totul cu Robbie şi Phoenix
şi de a avea amintiri pe care să le pot arăta
pentru tot restul vieţii mele.
Mă simt foarte norocos să am în jurul meu oameni
cu care mă simt foarte bine
şi cu care pot vorbi despre orice.
Dar cred că asta se datorează şi faptului
că am lăsat garda jos.
Pentru o lungă perioadă de timp, am ţinut garda ridicată.
Am auzit că te retragi,
că aceasta este ultima ta Olimpiadă.
Vorbeşte-ne despre asta.
De ce ai luat această decizie acum şi cum te simţi ?
Da, e greu să vorbeşti despre asta.
Mă simt ciudat. Simt că acel lucru care a fost mereu constant
în viaţa mea nu mai există.
Doar timpul va spune care va fi următoarea mea călătorie,
dar sunt sigur că va fi plină de multe suişuri,
dar şi de coborâşuri.
Pentru moment, prioritatea mea e să petrec mult timp
cu Lance, cu Robbie şi cu Phoenix.
După moartea tatălui meu, am încercat să umplu acel gol.
Privind în urmă, mi-am dat seama că nu am făcut-o
doar pentru mine, ci şi pentru prietenii mei,
pentru familia mea, pentru coechipierii mei,
pentru ţara mea, ceea ce mi-a dat determinarea
de care aveam nevoie pentru a reuşi în cariera mea.
Sunt nerăbdător să văd ce ne rezervă viitorul,
ce vom realiza eu, băieţii mei şi Lance în viitor.
Traducerea: WORDNET MEDIA www.wordnet.ro