Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PLYMOUTH, ANGLICKO
Kam dnes ideš?
- Čo? - Kam dnes ideš, Tom?
Dnes je ten deň, kedy odchádzam na olympiádu
Práve som vstal.
Práve raňajkujem, takže je asi...
Štvrť na deväť,
a odchádzam o trištvrte na deväť.
Takže dojem raňajky, pôjdem hore,
oblečiem si súpravu, v ktorej budem cestovať,
a zbalím si ešte posledné veci do tašky.
- Tešíš sa? - Áno.
Kam dnes ideš?
- Čo? - Kam dnes ideš, Tom?
Dnes je ten deň, kedy odchádzam na olympiádu.
Práve som vstal. Práve raňajkujem.
Je asi štvrť na deväť.
A odchádzam o trištvrte na deväť,
takže dojem raňajky, pôjdem hore,
oblečiem si súpravu, v ktorej budem cestovať,
a zbalím si ešte posledné veci do tašky.
Myslím, že som to ešte nikdy nevidel.
Je to vtipné, lebo keď sa pozriem na seba na začiatku,
niekto mi položí otázku,
vidím, že beží kamera,
a zrazu som úplne iný človek.
Nikdy som nemal žiadny mediálny tréning,
okrem toho, že ma kamera sleduje
asi od deviatich alebo desiatich rokov.
Môj otec nosil videokameru všade.
Ty to musíš mať za každú cenu na kamere.
Ako môžete vidieť, strašne ma to rozčuľovalo,
že všetko natáčal.
Ale teraz, aká nádherná spomienka, že mám zachytený
odchod na moje prvé olympijské hry.
Keď sa na toho chlapca pozerám,
hovorím si: "Ani netušíš, čo všetko ťa v živote čaká."
Je namyslený, extrémne sebavedomý, a veľmi cool.
Zoznámte sa s Tomom Daleym, olympijským zázrakom.
Je to 13-ročný génius, ktorý zvládol fyzické
aj mentálne nároky skokov z výšky.
Tom sa narodil pre skákanie do vody
a veľkú časť svojho života trávi pohľadom dolu
z výšky desiatich metrov.
Tom bol ako bábätko veľmi rozkošný, miloval objatia.
Mal úžasný zmysel pre humor, čo bolo vidno už keď bol dieťa.
Smial sa na všetkom.
Miloval vodu, rád sa učil plávať.
Ak si šťastný a vieš o tom, tleskni rukami,
Ak si šťastný a vieš o tom, tleskni rukami
Keď mal Tom asi sedem rokov, išli sme na miestne kúpalisko
a práve tam prebiehala hodina skákania do vody.
Tom bol úplne uchvátený a vravel: "Mami, ja to chcem naozaj skúsiť!"
Prihlásili sme ho na prvú lekciu a úplne si to zamiloval.
A zvyšok je história.
Zavolal mi jeden z trénerov, ktorý s ním pracoval a povedal:
"Musíš ho vidieť.
Je výnimočný."
Prišiel som a pozeral som sa asi 15 minút.
Potom som sa otočil k ostatným a povedal: "Viete čo?
Som si takmer istý, že z tohto chlapca nikdy nebude skokan."
Aby som bol fér, on vlastne ani nevošiel do bazéna.
Stál vzadu na jednometrovej doske,
väčšinu času plakal,
a tvrdohlavo odmietal vôbec na dosku vystúpiť,
nieto ešte skočiť.
Keď som ho potom videl skákať,
bolo jasné, že v ňom je talent, ktorý sa dá rozvíjať.
Šťastný Tom bol skvelý Tom.
Nešťastný Tom nebol vôbec dobrý.
Keď sa mu niečo nedarilo, plakal,
bol rozrušený, frustrovaný, a nevedel sa z toho dostať.
Keď mal osem,
začal chodiť na súťaže, vyhrával,
a všetci hovorili: "Páni, to je úžasné."
A tak sa rozhodli, keď mal deväť,
poslať ho na seniorskú súťaž.
Chceli, aby pochopil, že nemôže vyhrať všetko.
Ale trochu sa im to vymklo z rúk,
pretože aj tú súťaž skutočne vyhral.
A pamätám si, ako mi vtedy výkonný riaditeľ povedal:
"Je to najväčší prirodzený talent, aký som za 20 rokov videl."
Šampión v roku 2005,
reprezentujúci Plymouth Diving, Thomas Daley.
Bolo to v roku 2005,
keď som si sadol s tímom British Diving a povedal som:
"Myslím, že má potenciál kvalifikovať sa na olympijské hry v roku 2008."
V tom období som sa cítil takmer neporaziteľný,
a myslím si, že za to vďačím otcovi.
Skáče do vody asi päť, šesť rokov.
Predtým plával, plávať začal asi ako štvorročný.
Počas verejného plávania
raz uvidel skokanov na skokanských mostíkoch a rozhodol sa to skúsiť.
Pripadalo mu to vzrušujúcejšie.
Rob bol ten, kto ho vozil na tréningy, vyzdvihoval ho,
pozeral sa naňho, keď trénoval.
Miloval to. Rád ho sledoval.
Cestoval s ním na súťaže.
Rob bol ten, kto pri ňom stál vždy.
Kedysi som sa strašne bál vychádzať z domu.
Bol som plný strachu a úzkosti zo všetkého.
Väčšinu nocí som sa v slzách ukladal spať,
keď som bol preč na tréningových táboroch a súťažiach.
Pamätám si jednu súťaž v Austrálii,
mal som desať rokov, na druhej strane planéty,
jet lag, nemohol som spať,
zdieľal som izbu s inými športovcami a len som plakal.
Bolo to ako Jekyll a Hyde.
Cez deň bol často v pohode,
venoval sa skákaniu, bol šťastný.
Ale prišiel večer, čas ísť spať a bolo to úplne iné.
Tom sa často zrútil a plakal bez prestávky.
Volával mi o druhej popoludní nášho času, v slzách,
a hovoril: "Mami, príď po mňa, nemôžem spať."
Takmer ma kvôli tomu nezaradili do tímu
a nemohol som cestovať.
Boli súťaže, na ktoré som nešiel, pretože moji tréneri a tím okolo mňa
nechceli niesť to bremeno.
Raz povedal: "Radšej by som bol mŕtvy, než byť na tomto kempe.
A ak ma necháš v tejto izbe samého, skočím z okna."
Bolo to také traumatizujúce obdobie v mojom živote,
že som ho jednoducho vytlačil z pamäti.
Keď sa spätne pozriem, pamätám si všetky
tie úžasné chvíle,
priateľstvá, a miesta, kam som sa dostal.
Chodieval som do izby dozoru,
klopať v noci na dvere tímového manažéra.
Bol som to dieťa, z ktorého všetci šaleli.
Ak musíme mať päť dospelých na to, aby sa oňho postarali,
tak to urobíme, pretože to bude stáť za to,
získa skúsenosti a popri tom dospeje.
Dodnes netuším, prečo to tak bolo,
ale asi som sa doma cítil tak bezpečne,
že nič iné mi nikdy neprišlo rovnako bezpečné.
Jedna z vecí, ktoré ma na Tomovi naozaj zaujali,
bola jeho schopnosť rozdeliť si život do priehradok.
Rodinný život, školský, priatelia, športový život,
mediálny, všetko mal oddelené.
Keď sa to pomiešalo, neznášal to.
Médiá nemali čo klopať na dvere, keď nebol mediálny čas.
Myslím, že bol úspešný v každej z tých oblastí,
pretože do každej dal všetko.
Začínal byť dosť známy v rámci skokanského sveta.
Objavil sa niekoľkokrát v novinách, párkrát v televízii,
a ľudia už začínali chápať, kto vlastne je.
Skákať som začal, keď som mal osem,
a začal som si uvedomovať, že to môže byť vážne,
že by som sa mohol dostať na olympiádu,
keď som ako desaťročný vyhral titul do 18 rokov.
Namyslený malý fagan!
Ako zvládaš slávu, keď si Tom Daley?
Ide to dobre. Zatiaľ si to užívam.
Telefón neprestáva zvoniť a všetko ide fakt super.
V tom čase
som vôbec netušil, čo to všetko urobí s mojím životom.
Strašne túžil po tom, aby ho niekto požiadal o autogram.
Na pódium prichádza Tom Daley!
Keď ste takí mladí,
a zrazu vás hodia do centra pozornosti,
mal som pocit, že sa nemôže stať nič zlé.
Pred olympiádou
sa zúčastnil majstrovstiev Európy, keď mal 13.
A on ich skutočne vyhral, čo bolo úplne úžasné.
Potom sa ale začali ozývať hlasy,
že je príliš mladý na to, aby išiel do Pekingu.
Má len 14.
Takže sme museli absolvovať množstvo stretnutí.
Nakoniec padlo rozhodnutie, áno, môžeš ísť na olympiádu v Pekingu.
SKOKAN TOM DALEY, 13, SA ZAPÍŠE DO OLYMPIJSKEJ HISTÓRIE.
Cítil som sa neporaziteľný.
Hocičo, na čo som sa zameral, som dosiahol,
či už to boli národné tituly, európske tituly,
kvalifikácia na olympiádu alebo učenie sa skokov.
Spätne to bolo asi jediné obdobie,
keď som sa naozaj cítil šťastný, so všetkým, čo sa dialo.
Po kvalifikácii na olympiádu sa okolo mňa zhrnuli úplne všetci.
Bola to skvelá skúsenosť, ale aj poriadne hektická.
Keď sa prechádzam po meste, veľa dievčat na mňa ukazuje,
rozprávajú nahlas: "Bože môj, to je Tom Daley!"
To ma vždy rozosmeje.
Nedávno som bol v Starbuckse a dostal som kávu zadarmo,
lebo ma baristka spoznala. Takže sláva má aj svoje výhody,
je to fajn.
Začínaš už pociťovať tlak
a uvedomovať si dôležitosť svojej úlohy na olympiáde,
keď sa na teba upiera toľko pozornosti?
No, tá pozornosť je super.
Milujem všetko okolo médií a podobne,
a rád chodím na výlety do Londýna.
Užívam si každú sekundu.
Ísť s otcom na BAFTA, tie malé výlety,
keď sme niekde prespali a zažili úplne úžasné chvíle,
na to teraz spomínam ako na začiatok niečoho,
čo sa stalo zvyškom môjho života.
A keď sa na to pozriem cez zážitky, ktoré som mal s otcom,
tak si poviem, páni, on bol fakt hrdý.
Naozaj bol na mňa hrdý. A to je veľmi výnimočné.
Čo hovoria na tvoj úspech tvoji kamaráti?
Veľmi ma podporujú.
Vždy mi držia palce,
predtým než niekam idem, aj potom.
Stále sa ma na niečo pýtajú a naozaj ma podporujú.
A zaobchádzajú so mnou ako
s normálnym človekom.
Zatiaľ, to je to kľúčové slovo.
Daj si všetko do tašiek a potom...
Áno, dobre.
Vtedy som býval s mamou, otcom,
a mojimi dvoma mladšími bratmi, Williamom a Benom.
- Sedemdesiatjeden. - Šestnásť kíl.
Je to vlastne vtipné, ja idem na olympiádu,
súťažím proti dospelým, a mama mi balí tašku.
To presne vystihuje, ako som v štrnástich išiel na olympiádu.
Ponáhľaj sa. Obed máš v ruksaku, dobre?
PEKING
Vyšiel som von a pomyslel si: "Fíha, do čoho som sa to namočil?
To sú teda poriadne letné prázdniny."
Stanovili sme si pre neho niekoľko cieľov.
Prvým bolo byť šťastný a hrdý na svoj výkon.
Druhým bolo naučiť sa čo najviac.
A tretím bolo, aby sa zabavil.
Chlapček Blakey.
Minulú noc som vôbec nespal.
Som taký unavený.
V Pekingu som býval s Blakom, ktorý bol dvakrát starší než ja.
Takže sme nemali veľa spoločného.
Určite sme neboli rovnakí ľudia,
nemali sme rovnaké záujmy.
Bolo to skôr také...
Poďme k bazénu, a niečo vymyslíme.
Budeme sa snažiť.
Mali sme niekoľko úspešných,
a tiež pár menej úspešných súťaží, povedzme.
Tak poďme, Tom, kde sme?
Sme v provincii Shaanxi, kde máme tréningový kemp.
Máme tu druhý tréningový deň,
takže sa zahrejeme na súši,
a potom skočíme do bazéna až do štvrtej.
Leon Taylor ma mentoroval, odkedy som mal asi desať rokov.
Bol pre mňa veľkou inšpiráciou,
keď som ho sledoval, ako v roku 2004 získal striebornú olympijskú medailu.
Telefonovali sme si, stretávali sa na súťažiach
a tak ďalej.
Mohol prísť do olympijskej dediny,
aby mi pomohol zmierniť tlak, a aby som mal s kým hovoriť.
Vedel, čo znamená ísť na olympiádu,
koľko tlaku to prináša,
a aké to je skákať pred publikom.
Peking by boli moje štvrté olympijské hry.
Stále som vtedy súťažil, ale trápili ma rôzne zranenia.
Pred Pekingom som ukončil kariéru,
pretože lekári povedali, že je koniec.
Prešiel som do komentátorskej role,
ale zároveň som bol v Pekingu stále k dispozícii Tomovi.
Buď jemný. Nesnaž sa do toho udrieť.
Počúvaj svojho partnera. Buď jemný.
A on sa to samozrejme snaží tresnúť.
Hovoril som s ním o tom, že mu chýba domov alebo je nervózny.
Ako to zvládaš po takej dlhej pauze?
Bola fakt dlhá, ale bolo to fajn,
lebo som si oddýchol a pomaly sa vrátil do súťažného tempa,
ako zvyčajne, takže to bolo fajn.
Takže ťa uvidíme usmiateho na veži?
- Určite. - Paráda. Vidíme sa tam, Tom.
Je také zábavné pozerať sa na to spätne a uvedomiť si,
že som bol proste dieťa, ktoré si robilo svoje,
nič nebralo príliš vážne.
Keď sa na to dnes pozriem, viem, že som si to úplne užíval.
Naozaj. Bolo to...
Najlepšie obdobie života.
V Číne sú skoky veľký šport, takže keď som išiel po ulici,
niekedy ma ľudia spoznali,
aj v olympijskej dedine, najmä čínski zamestnanci.
Prejsť z národných majstrovstiev,
kde v publiku sedelo možno 15 rodičov,
do arény pred 18-tisíc ľudí, to bol obrovský rozdiel.
A nebol som na to pripravený,
a ani na to, ako sa pri tom budem cítiť.
PEKING ŠALIE ZA CHLAPCOM:
TOM DALEY MÁNIA ZASIAHLA OLYMPIÁDU
A keď som sa ocitol v tom celom, nebol som na to pripravený.
Mal som nervózne tiky, ktoré som nedokázal ovládať.
A veľmi som si ich uvedomoval.
Pri skokoch vás hodnotí sedem rozhodcov...
A dávajú známky do 10.
Najvyššie dve a najnižšie dve známky sa vyraďujú
a zvyšné sa spočítajú
a vynásobia koeficientom náročnosti.
Znie to komplikovane, a aj to je.
PEKING 2008
Tom Daley sa svojím skokom vracia na siedmu priečku.
V tej súťaži bola šanca, že by som mohol skončiť na pódiu,
ale teraz, keď sa na to pozerám späť, môžem malému Tomovi povedať:
"Neboj sa, čakajú ťa ešte ďalšie olympiády."
Myslím si, že skákal trochu opatrne,
ale to nie je nič neprimerané,
veď mal len 14 rokov a bol vo finále olympiády.
Na tie hry som išiel s tým, že to budú moje prvé.
Asi som tam ani nemal byť,
ale hviezdy sa zarovnali a všetko nejako vyšlo.
Naučil som sa skoky, predviedol ich, keď bolo treba,
a išiel na olympiádu.
Pre mňa to bola hlavne skúsenosť.
Povedal som si, super, všetko nasajem, budem sa učiť,
a nemusím sa príliš trápiť výsledkom,
lebo viem, že to všetko využijem v Londýne 2012.
Zatiaľ čo pre Blaka to bolo...
"Posledná šanca. Toto je ono.
Jediná príležitosť získať olympijskú medailu."
Takže sme do tej súťaže išli s úplne odlišnými pocitmi a cieľmi.
Tento skok musia zvládnuť dokonale,
ak chcú vôbec pomýšľať na prvú trojku.
Dnes to asi na medailu pre britský tím nebude.
Tom potrebuje ešte trochu doladiť detaily,
získať viac skúseností v tých veľkých súťažiach.
Ale rozhodne sa im podarilo zapáliť predstavivosť detí v Británii.
Každý vie, kto je Tom, každý pozná skoky do vody.
A naozaj majú šancu v roku 2012.
Stále sa posúvajú ďalej.
NÁDEJE NA MEDAILU SKONČILI PLOŠÁKOM
Pamätám si...
Deň po súťaži sa stalo niečo na tlačovke alebo v mix zóne.
Blake tam povedal niečo, čo pôsobilo ako keby to celé zvalil na mňa.
Bol tam moment, keď povedal,
že som neskákal veľmi dobre.
Mám viac skúseností ako Tom. Už som toho zažil dosť.
Takže som bol v pohode.
Neskočil som to ideálne,
ale môžem ísť domov spokojný.
Bohužiaľ, Tom neskočil tak dobre, ako vie.
A pre mňa to bolo ťažké, snažiť sa ho nabudiť.
Pamätám si len, že som ho videl, ako telefonuje mame
a ospravedlňuje sa jej.
Povedal som mu: "Zlož to, ešte to neskončilo."
A myslím, že práve to pochopil zle,
lebo keď 13-ročný povie 26-ročnému,
čo by nemal robiť, neprijme sa to ľahko.
Vôbec som si neuvedomil, že z toho bude taká veľká vec,
až kým som si to na druhý deň neprečítal v novinách.
DALEYHO PARTNER ALDRIDGE OBVIŇUJE MLADÍKA Z NEÚSPECHU
Médiá sa toho chytili a urobili z toho hlavný titulok.
Dnes sme do každého skoku dali 100 % úsilia.
Po treťom skoku to nevyšlo podľa predstáv.
Myslím, že som sa snažil príliš,
dal som do toho úplne všetko, čo som mohol.
A jednoducho, dnes to nebol môj deň.
Je skvelé byť späť,
ale naozaj mi chýba byť v Pekingu.
Bude však dobre ísť domov a tvrdo makať,
aby som dosiahol čo najlepšie výsledky v Londýne.
Byť športovcom, byť v očiach verejnosti
a zároveň chodiť do školy to musí byť psychicky veľmi náročné.
Po návrate z olympiády v Pekingu
sa všetko trochu zmenilo, keď som sa vrátil do školy.
Po olympiáde mi občas niekto niečo povedal,
ale čoraz viac a viac sa to stupňovalo.
Myslel som, že to raz dosiahne vrchol a zmizne.
Lenže keď to dosiahlo vrchol, tak sa to ustálilo a zostalo.
Po ôsmich mesiacoch, keď ti stále niekto nadáva...
Pamätám si, že v škole to bolo hrozné.
S kamarátmi sme dostali kľúč od triedy,
aby sme sa mohli na obed
zatvoriť dovnútra a uniknúť od ľudí.
Robíš to, čo miluješ,
a potom sa ti vysmievajú v škole.
Nechápem, prečo sa to deje, ale je to tak.
Ovplyvnilo to môj domov, školu,
aj skákanie.
Myslel som si, že môj svet sa rúca, a to všetko po lete,
na ktoré som sa tak tešil.
Splnil sa mi sen, ísť na olympiádu,
a potom prísť do školy a cítiť sa ako nejaký mimozemšťan.
Keď prechádzaš školským dvorom, počúvaš tie škaredé poznámky,
občas ti aj niečo hodia.
Ľudia si asi neuvedomujú, ako veľmi ma to zasiahlo,
lebo som o tom veľa nehovoril.
Skoro som sa hanbil, že sa ku mne v škole správajú zle,
tak som to rodičom nepovedal, až kým to nebolo naozaj zlé,
a nepočuli ma plakať v izbe
a všimli si, že sa už nechcem s nikým rozprávať
ani nič robiť.
Naozaj neviem, prečo to robili.
Mali byť hrdí, že som dosahoval také úspechy
a chodili so mnou do školy.
Raz ma pri obede na ihrisku zvalili na zem.
Povedal som rodičom, že to už ďalej nezvládam.
Že nechcem ísť do školy.
Už nikdy viac.
A chcel som sa učiť doma.
Škola mi vôbec nepomáhala.
Deti neboli nikdy pokarhané, učitelia neriešili situáciu.
Nakoniec môj otec dostal mail
alebo list od niekoho,
kto poznal ľudí na Plymouth College,
a ponúkli mi štipendium.
Prvý deň na Plymouth College bol veľmi dobrý.
Bolo fajn spoznať nových ľudí, všetci boli veľmi milí a podporní,
a atmosféra bola úplne iná.
Aj mi je ľúto toho chlapca, ktorý musel vysvetľovať, čo sa deje.
Bolo ťažké vyrovnať sa so šikanou
a potom o tom ešte aj hovoriť v televízii,
vysvetľovať to ľuďom a vedieť, že všetci vedia,
čím si prechádzaš, to bolo fakt náročné.
Majú tam množstvo vrcholových športovcov
a je skvelé byť na škole s ľuďmi,
ktorí chápu, čím si prechádzaš,
koľko musíš trénovať, ako ťažké je stíhať školu,
a je super mať okolo seba niekoho,
kto zažíva to isté.
Asi som vtedy mal manažment,
ktorý nemal najlepší úsudok.
Nie je preto prekvapujúce, že sa začali diať veci
ako napríklad to,
že po škole na mňa čakali kamery.
Bol som na tom zle so skákaním,
ale pár mesiacov po nástupe na túto školu
som mal úplne iné nastavenie.
A vtedy prišla aj moja prvá účasť na majstrovstvách sveta.
Dámy a páni, privítajte finalistov.
Bola to moja prvá príležitosť skákať opäť
na svetovej scéne od olympijských hier.
Dart Ed, reprezentujúci Veľkú Britániu.
Tom Daley.
Bolo to v Ríme.
Pamätám si, ako môj otec priletel na súťaž, aby ma videl.
Vždy som presne vedel, kde sedí,
lebo mal obrovskú britskú vlajku,
ktorou mával tak nadšene,
že to otravovalo všetkých okolo neho,
pretože im ju šľahal do tvárí,
ale jemu to bolo jedno.
Chcel, aby som vedel, kde je, že tam je pre mňa.
Bolo mu jedno, ako sa mi bude dariť.
Nestaral sa, či prídem posledný, či to úplne pokazím.
Jemu išlo len o to byť tam. Proste to miloval.
On miloval pozerať sa, ako skáčem.
Pamätám si, ako som bol štvrtý,
a potom ďalšiemu skokanovi nevyšiel skok,
a pomyslel som si, okej, mám istý bronz,
moja prvá individuálna medaila z majstrovstiev sveta.
Potom skočil Matthew Mitchum,
olympijský víťaz z minulého roka, a ani jemu to nevyšlo.
Posunul som sa ešte vyššie, a hovorím, už mám isté striebro.
Niet šance, že Chubot pokazí svoj skok.
A v tom nastal moment, ktorý sa zdal nekonečný.
Zrazu všetci okolo mňa začali kričať a ja som nechápal, čo sa deje.
Pozriem sa na výsledkovú tabuľu,
a tam je to, som na prvom mieste.
Stal som sa majstrom sveta. V pätnástich rokoch.
Tom Daley je majstrom sveta.
Tom Daley, gratulujeme. Neskutočné.
To mi dalo nádej a oheň, že to dokážem znova.
Môj otec to videl.
Videl ma stáť na najvyššom stupni majstrovstiev sveta.
Niekedy sa spätne pýtam sám seba:
"Naozaj som sa zúčastnil olympiády v Pekingu 2008?
PEKING 2008
Vyhral som európsky titul v 13, a majstrovstvá sveta v 15?"
Pretože...
môj otec už nevidel všetko ostatné.
Nevidel, ako som sa stal človekom, ktorým som dnes.
Môj otec ma vozil na každý jeden tréning.
Na každé preteky.
Bol pri mne v dobrých aj zlých dňoch.
Bol tu pre mňa vždy, bez ohľadu na všetko.
Bol to ten človek, ktorému som mohol povedať úplne čokoľvek,
a vedel som, že stojí pri mne. Vždy.
Keď sa mi niečo nepodarilo, cítil som frustráciu,
zlosť na seba.
Sadol som si do dodávky, porozprával sa s otcom,
a hneď mi bolo lepšie.
Podporoval ma úplne vo všetkom.
Bez tej podpory by som tu dnes nebol. Pretože...
bez neho by som to nedokázal ťahať ďalej.
V roku 2006 som mal súťaž v Nemecku.
Prežíval som veľmi ťažké obdobie.
Rástol som, mal som mentálne bloky,
bál som sa skokov z desaťmetrovej veže
až do takej miery, že som počas pretekov
dostal menší kolaps.
Musel som zísť dole,
a odstúpiť z pretekov.
Išiel som za rozhodcom:
"Je mi to ľúto, ale nemôžem pokračovať.
Musím odstúpiť." Bol som úplne zničený.
Sadol som si k otcovi.
Netušil som to, až kým sme neprišli domov,
že odložil svoju operáciu o dva týždne,
len aby mohol prísť na tú súťaž a pozerať sa, ako skáčem.
Vedel, ako veľa to pre mňa znamená, aby tam bol.
Raz, keď som sa vrátil zo školy, zrazu nebol doma.
Mama povedala: "Všetko je v poriadku, ale ideme do nemocnice."
Nechápal som. Čo robí v nemocnici?
Čo sa deje?
Pamätám si, ako som vošiel do nemocnice
a uvidel ho ležať na posteli, s obväzmi omotanými okolo hlavy.
Vtedy som sa dozvedel, že mu práve odstránili mozgový nádor
veľký takmer ako grapefruit.
Do dvoch týždňov som bol v nemocnici a nádor odstránili.
Osemdesiat percent.
Dvadsať percent museli nechať,
pretože to bolo prepletené s cievami a nervami.
Bolo príliš riskantné odstrániť viac.
V tom čase mi nepovedali, že je to nevyliečiteľné.
Takže som si vždy myslel s nádejným optimizmom,
že sa uzdraví.
Pretože svojich rodičov vnímaš ako nezraniteľných.
Myslíš si,
že budú pri tebe vždy, cez všetko.
Aspoň do dospelosti.
Môj nádor začal znova rásť, hoci zatiaľ len malý.
Ale musím sa pripraviť na ďalšie vyšetrenie.
Tentokrát ho neodstránili.
Vysvetlili mi to tak, že je to ako mať nafúknutý balón
a snažiť sa vyrezať dieru bez toho, aby praskol.
V roku 2011 som bol na tréningovom kempe v Mexiku.
Zavolali ma do izby,
kde bola na telefóne moja mama. Pýtal som sa, čo sa deje,
a mama povedala: "Ahoj Tom, len som ti chcela povedať,
že sa dnes popoludní vraciaš domov.
Tvoj otec je na tom zle.
Momentálne je v obývačke a poskytujú mu paliatívna starostlivosť."
Keď som odchádzal, nebolo mu dobre, ale bol v poriadku.
Môj otec sa mal uzdraviť. Musel sa uzdraviť.
Ako som mohol pokračovať a ísť na olympiádu?
Ako som mohol robiť to, čo robím každý deň, bez neho?
Hneď ako Rob videl Toma,
znovu v ňom zažiarila iskra a ožil.
Kedykoľvek som netrénoval alebo nebol v škole,
sedel som hneď vedľa neho a študoval na vodičský preukaz.
To bola jediná vec, ktorú sme ešte mohli robiť spolu.
Keď som mal 17. narodeniny 21. mája,
chcel prísť k oknu, ale už veľmi nevedel chodiť,
no aj tak sa snažil k oknu dostať.
Mal som prvú jazdu za volantom, vrátil som sa,
a bolo... 27. mája toho roku,
keď zomrel.
Stále som mu stláčal ruku a on mi ju stláčal späť,
a pamätám si posledný raz, keď som mu stlačil ruku...
...a už mi ju nestlačil naspäť.
Je to stále šok, keď sa to naozaj stane,
hoci vieš, že to príde.
Neprišiel som len o otca, bol oveľa viac než to.
Bol môj najväčší fanúšik, najlepší priateľ,
mentor.
Náš celý život sa zastavil.
OTEC ŠAMPIÓNA TOMA DALEYHO PREHRAL BOJ S RAKOVINOU.
Sú obdobia, kedy si vôbec nepamätám, čo sa stalo.
Mal som pocit, že som sa dostal do nejakého autopilota...
kde som robil, čo som musel,
a čo ostatní odo mňa chceli.
Alebo čo odo mňa očakávali.
Alebo aké mali očakávania, že sa budem správať.
Neviem presne, ako sa cítim. Je to zvláštne.
Niektorí ľudia len sedia v kúte a plačú
a ja sa cítim zle, že pokračujem ďalej,
ale myslím, že to by chcel.
Aj keď celý mesiac ležal dole v posteli,
vždy mi hovoril: "Prečo nie si na tréningu?"
Ja som akoby vypol.
Neviem, čo som si myslel, ale na druhý deň som šiel trénovať.
O desať dní som súťažil na národných majstrovstvách.
Jednoducho som pokračoval,
lebo som nič iné nepoznal.
Nemal som nič. Nemal som nikoho.
Bol som sám.
Mal som pocit, že musím hrať silného, ako vždy.
Musel som predstierať, že všetko bude v poriadku.
A nebolo. Ale nevedel som, ako s tým naložiť.
Rozhodol sa, že tréning a rutina
mu pomôžu sústrediť sa na niečo iné.
Takže sa to znova prejavilo,
keď sa absolútne ponorí do niečoho,
aby nemusel myslieť na nič iné.
TOM DALEY SMÚTI ZA OTCOM ROBOM NA POHREBE V PLYMOUTHE
Ľudia boli na rebríkoch, aby ma mohli fotiť,
a vidieť, ako nesú otca v rakve.
Áno, požiadali ich, aby nechodili.
Keď sa na to spätne pozerám, pôsobí to na mňa veľmi zraňujúco.
Bolo to veľmi osamelé.
Naozaj.
Keby som vedel to, čo viem dnes,
na sto percent by som sa vyhol všetkej tej tlači.
Potrebujete čas na smútok
a na spracovanie toho, čo sa stalo.
Mal som pocit, že musím byť silný pre všetkých,
ktorí možno zažívajú niečo podobné.
Ale správne by bolo povedať: "Viete čo? Trápim sa."
Necítil som, že môžem hovoriť o problémoch s mamou.
Ani s bratmi.
Nechcel som ich rozrušiť.
Tak som si to nechával pre seba.
Nemal som kam vypustiť všetko,
čo som cítil a na čo som myslel.
Jediní, s kým sa o tom môžem rozprávať, ste vy diváci doma.
Na konci roka 2011
mi povedali, že musím schudnúť.
Náš výkonný riaditeľ z British Diving povedal,
že mám nadváhu a že musím vyzerať štíhlejšie,
ako som vyzeral v roku 2008.
Prvýkrát som mal pocit, že ma ľudia posudzujú nie za to,
ako skáčem do vody, ale za to, ako vyzerám.
Urobil som dosť drastické rozhodnutia,
aby jedlo nezostalo v mojom žalúdku, povedzme to takto.
Racionálny človek by vedel, že som nebol tučný.
Ale ja som na nič iné nedokázal pred olympiádou myslieť.
Mal som denník, do ktorého som si písal.
Na vrch som vždy napísal dátum a svoju váhu.
Bol som odkázaný sám na seba
musel som si tým prechádzať bez pomoci.
Aj keď som mal stretnutia so športovým psychológom,
nevedel som to otvoriť.
Lebo vždy, keď som to vyslovil nahlas, znelo to smiešne.
Ale v hlave to bola jediná vec, na ktorú som myslel každý deň.
Každé rozhodnutie, čo zjem,
či to vôbec zjem. A keď som to nevydržal,
prejedol som sa tak veľmi, že som sa cítil vinný
a musel som to nejako napraviť.
Nebola to len porucha príjmu potravy.
Bolo to odrazom všetkého stresu
a úzkosti, ktorú prežíval počas príprav
na olympiádu v Londýne v roku 2012.
Aj dnes sa hanbím o tom hovoriť,
lebo keď si už na druhej strane,
zdá sa to byť také jednoduché, proste prestaň a požiadaj o pomoc.
Ale keď si v tom, máš pocit, že pomoc neexistuje.
On bol Londýn 2012. On bol jeho tvárou.
NAJLEPŠÍ LÍSTOK NA SVETE
Vidieť jeho tvár na obrovských billboardoch,
bolo to šialené.
V mojej hlave chlapci nemajú poruchy príjmu potravy.
Nemajú problémy s duševným zdravím.
Chlapi majú byť tí silní, ktorí si poradia so všetkým,
a idú ďalej.
Ja som taký nebol. A nevedel som, komu sa môžem zdôveriť.
Hlavným motívom vo všetkom,
bol ten silný pocit osamelosti.
LONDÝN
Takmer som sám seba týral cez túto skúsenosť,
pretože som tak veľmi chcel uspieť.
Byť majstrom sveta, majstrom Európy, víťazom Commonwealth Games,
s obrovskými očakávaniami, že prinesiem olympijskú medailu.
Ale dostali sme sa sem. Zvládli sme to.
Keď sa na ten moment spätne pozerám, je to úplne neskutočné.
Ani nebolo vidieť vrch tribún
pre množstvo ľudí a britských vlajok.
Nie, nie je to dobré. Má obrovskú domácu podporu.
Odraz sa mu nevydaril, je vidieť, že je frustrovaný.
Neviem, čo hovorí,
možno ho vyrušili blesky foťákov, ale stratil to už pri odraze.
Zostal mu príliš malý priestor.
Veľmi slabý štart od Daleyho, podobný tomu v kvalifikácii.
Keď skáčete, musíte sa extrémne
spoliehať na zrak.
Musíte presne vidieť, kde vo vzduchu ste,
pri rotácii a pri točení.
Tentoraz, keď som sa odrazil,
bolo tam veľa bleskov z fotoaparátov,
ľudia si na olympiáde robili fotky,
nevedeli, že to nemajú robiť.
Bolo to prvýkrát, čo som požiadal o opakovanie skoku.
Nevidel som vôbec nič. Bol som oslepený.
Netuším, ako dopadol do vody správne.
Keby dopadol zle, mohlo ho to naozaj zabiť.
Keď sa stane niečo také, hovorí sa tomu "twisties".
Už predtým som mal problémy
s točenými skokmi a toto ma úplne rozhodilo.
Vyskočil som, tlieskal a kričal,
aby prerušili súťaž.
Športovec musí sám požiadať o opakovanie skoku,
takže som šiel som za rozhodcom a vysvetlil, čo sa stalo.
Skontrolovali záznam,
alebo ho možno už aj videli,
lebo vedeli, čo sa deje.
Keď mi povedali, že môžem ísť znovu na vežu, bolo to desivé.
A ja si hovorím: Bože môj,
myslím, že sa na olympiáde ešte nikdy neopakoval skok.
Normálne by si všetko rozobral,
začal od nuly a veľmi pomaly to budoval späť,
kým by si opäť získal sebavedomie postaviť sa
na skokanský mostík.
Lenže ja som musel hneď späť na vežu
a skočiť znova, pred 18 000 ľuďmi a miliónmi pri obrazovkách.
Bol som úplne vystrašený.
Stál som na konci dosky a premýšľal:
"Ako sa zas dostať do zóny?"
Ak opakuješ skok
a vyjde horšie, ako ten predtým,
počíta sa ten druhý.
Ďalší skok bol lepší.
Je to lepšie než ten prvý, takže som späť v hre.
2. KOLO
3. KOLO
4. KOLO
5. KOLO
Na toto si makal celé desaťročie.
Takto si si predstavoval,
že bude vyzerať reprezentovať Britániu na olympiáde.
Držíme palce, Tom Daley. Celá krajina stojí za tebou.
Áno, vydaril sa.
Viac sa nedalo spraviť,
okrem drobného šplechnutia bol dokonalý.
Bolo to dokonalé.
Tie štyri roky boli pre našu rodinu neuveriteľne ťažké,
Všetko, čím som prešiel od roku 2008 do roku 2012.
Musel som strašne rýchlo dospieť.
Mal som len čerstvých osemnásť,
ale cítil som, že som už obrovsky vyrástol.
Prvýkrát som pocítil skutočné šťastie,
blízkosť a radosť od chvíle, čo zomrel môj otec.
Vtedy som si uvedomil,
že sme obaja chceli olympijskú medailu viac než čokoľvek iné.
Ale potom sa to stalo, a bolo to preč.
Londýn 2012 bol za mnou. Čo teraz?
Pôjdem do toho znova?
Prejdem ďalšie štyri roky,
aby som sa možno dostal na ďalšie olympijské hry?
Naozaj nebol v dobrej nálade, nevedel, čo so sebou,
ani kam chce ísť.
Bol som na vrchole,
ale bol som sám.
V tíme nebol nikto iný s medailou.
Keď som s nimi hovoril o svojich pocitoch,
reagovali: "Veď si vyhral olympijskú medailu,
z čoho si teda smutný?"
Ale ako značka Tom Daley, som bol veľmi žiadaný.
Po smrti môjho otca som sa stal živiteľom rodiny,
pre mamu a bratov.
Chcel som sa o nich postarať čo najlepšie.
Za každý sponzorský kontrakt, za každú dohodu,
za každú libru navyše
mi Britské plávanie a skákanie odrátalo rovnakú sumu.
Neustále ma kritizovali, že netrénujem dosť,
že trávim príliš veľa času mimo športu,
aj keď som nevynechal ani jeden tréning.
Bol som úplne oddaný svojmu cieľu a snu.
Áno, robil som veľa vecí mimo športu,
ale to bol môj spôsob, ako sa vysporiadať
so všetkým tým stresom. Snažil som sa byť tak zaneprázdnený,
že som nemal čas sa cítiť zle.
Chcel som len pokračovať a pokračovať.
Britské skákanie nebolo spokojné.
Hovorili, že to zasahuje do môjho tréningu.
Ako mám vyhrať?
Musím sa starať o rodinu, ale zároveň ma nechcú podporiť,
pretože takto funguje
financovanie v britskom športe.
Trochu som stratil nervy a reagoval na články v tlači,
že sa nesústredím na tréning tak, ako by som mal.
Moja mama nakoniec napísala otvorený list šéfovi Britského plávania,
aby im povedala, nech nezasahujú a nech nechajú môjho syna byť.
Na konci dňa
sa snaží v bazéne podať to najlepšie,
a zároveň pomáhať rodine ako osemnásťročný chlapec.
Po sezóne 2013
sme boli v Barcelone po majstrovstvách sveta
a sadol som si s trénerom. Povedal som mu,
že s ním musím niečo prebrať.
Myslel si, že mu poviem, že končím so skákaním,
a už to viac nechcem robiť,
lebo vedel, aký náročný rok to bol pre mňa.
Nakoniec som mu však povedal, že sa chcem presťahovať do Londýna.
Potreboval som zmenu,
nový pohľad na to, čo znamená byť športovcom.
Povedal som, že by som bol rád, keby išiel so mnou,
pretože bol mojím trénerom od začiatku.
Nepovažoval som za rovnocenné to, čo mi vtedy Plymouth ponúkal,
oproti možnostiam v Londýne a všetkému,
čo s tým súviselo.
Tréner sa rozhodol zostať v Plymouth a viesť tamojší klub,
ja som sa presťahoval do Londýna.
Problém však bol, že v Londýne ešte nebol žiadny klub.
Boli tam stále úpravy po olympiáde,
odstraňovali sa sedačky
a menili priestor na športové centrum.
Potom mi zavolal náš riaditeľ, Alexei,
a povedal, že sa so mnou chce niekto stretnúť.
Podal mi telefón, počul som na druhej strane hlas,
a bola to Jane.
O Tomovi sme všetci vedeli, bola to vychádzajúca hviezda.
Ja som už mala svoje hviezdy,
takže Tom Daley pre mňa vtedy veľa neznamenal.
Alexei mi zavolal,
že Tom je v USA a chce prísť trénovať ku mne.
Povedala som: "Dobre, daj mi vedieť, kedy príde",
mysliac si, že to bude o pár týždňov.
A on povedal, že príde už zajtra.
Povedal: "Jane, chcem vyhrať olympijskú zlatú medailu.
Mala by si záujem presťahovať sa do Londýna?"
Ja som povedala, že nie.
Zvládli sme to dobre
a povedali sme si, že to možno bude začiatok niečoho nového.
Nevedela som, kam to povedie,
kým mi nepovedal, že chce prísť naspäť.
Druhá návšteva bola skôr o ňom ako o človeku
a o tom, čo sa v jeho živote v tom čase naozaj dialo.
S Lanceom som sa stretol v marci po olympiáde.
Bol som v L.A na natáčaní.
Vzal si môj telefón, vložil tam svoje číslo
a keď mi ho vrátil, všimol som si,
že na konci čísla pridal žmurkajúceho smajlíka.
Žiadny heterosexuálny muž nikdy nedal na koniec svojho čísla
žmurkajúceho smajlíka, keď ho dáva inému chlapovi.
Prvé veci, ktoré sme začali zdieľať,
boli naše nedávne straty. On nedávno prišiel o otca,
ja som nedávno stratil staršieho brata,
ktorý bol pre mňa ako otec, keďže som ho nikdy nemal.
Ja som nedávno získal Oscara, on svoju prvú olympijskú medailu.
Dokázali sme sa spolu podeliť
o ten smútok a prázdnotu, ktoré prichádzajú po úspechoch.
Keď dosiahneš niečo, o čom si len sníval,
niečo vo vnútri sa rozbije
a musíš sa znovu zložiť.
A takmer nikomu to nedokážeš povedať,
pretože ľudia si myslia: "Veď by si mal byť vďačný."
So skákaním som sa dostal naozaj na dno,
mal som pocit, že ďalej pokračovať nedokážem.
Nevidel som v tom žiaden zmysel.
Stretnutie s Lanceom ma inšpirovalo pokračovať.
Dodal mi silu chcieť byť najlepší v tom, čo robím.
Chcel som byť najlepšou verziou seba samého.
Bolo to výnimočné, lebo som si uvedomil,
že priťahovanie k mužom nie je len o sexe.
V skutočnosti sa môžem do muža zamilovať.
Letel som do Londýna, a vymyslel som si,
že pracujem na nejakom filme, čo bola čiastočná pravda,
ale hlavne som chcel vidieť Toma.
Zorganizoval som párty a povedal manažmentu, kto príde.
Varovali ma, aby som si dával pozor, aby ma nevyfotili s Lanceom.
Pretože je známy ako veľký LGBT aktivista.
Nechceš predsa, aby si ľudia mysleli, že si gay.
A ja na to: "Aha, a to by malo byť zlé? Okej."
A zrazu som pocítil hanbu.
Zanedbávate jednu z najdôležitejších častí toho, kým ten človek naozaj je.
Jeho srdce, lásku, budúce vzťahy a rodinu.
To je zlyhanie.
Zanedbanie zodpovednosti. Mal byť stiahnutý z pozície.
Mali sme všemožné krízové porady o tom, ako to celé zvládneme.
Prídeš o všetkých sponzorov. Prídeš o všetkých fanúšikov.
Ako chceš súťažiť na Blízkom východe,
v Rusku, v týchto všetkých krajinách?
Začali ma napĺňať strachom z toho, čo by som mal a čo nemal robiť.
Nebolo na mne, aby som naňho vyvíjal akýkoľvek tlak, aby sa priznal.
Pamätám si rozhovor, kde sa ma pýtali:
"Máš veľa gay fanúšikov, prečo si myslíš, že to tak je?"
"A čo tí, čo si myslia, že si gay?"
A ja na to: "No a čo, keby som bol? Aj tak na tom nezáleží."
A potom vyšla tá titulka:.
- TOM DALEY: NIE SOM GAY - ALE NEVADÍ MI, AK SI TO MYSLÍTE
Prvýkrát som sa cítil médiami úplne nepochopený
a zle vykreslený.
Je desivé cítiť sa ako otrok kultúry
a médií, ktoré v Británii máme, a tie dokážu byť naozaj desivé.
Už od troch rokov som vedel, že som gay,
a musieť celý život hrať niekoho iného,
niekoho, kým nie som, bolo vyčerpávajúce.
A vtedy som sa rozhodol, že sa verejne priznám.
Ahoj, asi sa pýtate, prečo robím toto video.
Sedel som v izbe a premýšľal, čo chcem povedať
a ako veľmi chcem byť úprimný.
Nikdy som sa necítil pohodlne,
keď išlo o vzťahy.
Na jar tohto roka
sa mi však život úplne zmenil.
Stretol som niekoho. A ten niekto...
je chalan.
Aj keď to nie je tak dávno, vzhľadom na to,
kam sme sa posunuli v právach LGBTQ+ ľudí
a v prijímaní queer ľudí v športe či na očiach verejnosti,
pôsobí to ako dávna minulosť.
TOM DALEY MAL VŽDY ODVAHU
A JEHO COMING OUT TO DOKAZUJE
Zverejniť to video bolo desivé,
ale reakcie boli prekvapivo pozitívne.
Keď sa ľuďom pozrel do očí a povedal: "Toto som ja.
Vždy som ním bol. A som šťastný."
Mohli to na ňom vidieť. Cítili to.
Cítili, že sa v ňom niečo otvára.
Stále som Tom.
Stále chcem získať olympijské zlato v Riu 2016.
Bol to oslobodzujúci pocit. Už som nemusel skrývať, kto som.
Prosto som...
žil.
A veď to je všetko, po čom túžime,
žiť a byť sami sebou.
Lance prišiel na návštevu a zrazu to celé dávalo zmysel.
Povedal mi: "Ak mám vyhrať zlato,
chcem, aby si mi s tým pomohla."
Zvyšok je história. Zbalila som sa a o tri týždne som sa presťahovala.
Museli sme prekonať problém, ktorý som mal s rotáciou dozadu.
Ak nič nevymyslím,
Tom s tým možno skončí,
lebo už ani nechcel chodiť na tréningy.
Mal príliš veľký strach.
Ukázala mi video z Cirque du Soleil,
kde chlapík skočil ruskú hojdačku, trojité salto a k tomu jednu rotáciu.
Spýtala sa: "Vidíš to?"
A ja na to: "Áno, a čo tým chceš povedať?"
"Myslím, že z tohto cirkusového kúsku vieme spraviť olympijský skok."
A ja na to: "Dobre."
Každá pozitívna bunka v jeho tele hovorila:
je to buď toto, alebo už viac nebudem skákať.
Lance to potom nazval "ohňostroj",
pretože som ako malá guľa letiaca vzduchom
a tesne pred dopadom do vody
urobím zrazu otočku.
Vyzerá to trochu ako ohňostroj.
A tak sa tomu začalo hovoriť "ohňostroj".
TOM DALEY: "NA TÚTO OLYMPIÁDU IDEM VYHRAŤ"
TOM DALEY MIERI NA ZLATO
Očakávalo sa nielen, že môže získať zlato,
ale že ho aj pravdepodobne získa.
RIO
Pred olympiádou v Riu som sa cítil najpripravenejší,
ako som sa kedy pred akoukoľvek olympiádou cítil.
So šťastím sme sa kvalifikovali na synchronizované skoky,
pretože nás dali dokopy ako dvojicu dosť neskoro.
Vedeli sme, že máme na medailu,
pretože v každej súťaži tej sezóny sme nejakú vyhrali.
A zázrakom sme získali bronz.
Skákal som najlepšie, ako som vedel. Psychicky som sa cítil výborne,
bol som v top forme.
Cítil som sa ako v zóne.
Bol najlepší skokan v Riu.
Najlepší z veže z desiatich metrov.
Na individuálku som išiel
vyhrať zlatú medailu.
V kvalifikácii som spravil olympijský rekord a vyhral som. A teraz...
semifinále.
Týchto chalanov som si spätne ani nepozeral.
1. KOLO
Ale odtiaľ to už veľmi lepšie nebude, obávam sa.
Už v Riu som cítil, že je problém, keď Tom dostal infekciu ucha.
Nikdy to sám nepovie,
pretože podľa neho sa atléti nemajú vyhovárať.
Musíš si byť na sto percent istý, či skočíš bezpečne,
lebo skákať pri rýchlosti viac než 50 km/h nie je žiadna sranda.
Mala som dievča, ktoré si udrelo hlavu, upadlo do bezvedomia.
Museli sme skočiť do 5-metrového bazéna a vytiahnuť ju von.
Niekoľko ľudí už pri tom zomrelo.
Vždy, keď vyleziem na skokanskú dosku, bojím sa o svoj život.
Musel si poklepať určité časti tela, boky alebo tvár,
niekoľkokrát.
Videl som, ako to maskuje,
aby to nevyzeralo, že má tieto tiky,
ktoré si osvojil, lebo si myslí, že ak to neurobí,
nedopadne to dobre.
Nešliapali sme na určité kanalizačné poklopy, keď sme kráčali Londýnom,
lebo by to prinieslo smolu.
A potom by bola vina na mne, keby skončil štvrtý.
Hneď ako dopadneš do vody, vieš, že si to pokazil.
Nemôžeš takto skákať na olympiáde.
3. KOLO
Jane zvyčajne zostáva pri bazéne,
ale vtedy prišla za mnou do zóny,
kde som sedel, prechádzal sa sem a tam a sledoval výsledkovú tabuľu.
Jane mi neskôr povedala, že ma chcela prefackať.
V hlave som úplne popieral,
že by som sa nemohol dostať do finále.
6. KOLO
Videl som, ako zažil ten najhorší deň svojej skokanskej kariéry
na tom najväčšom pódiu, aké existuje.
Pamätám si, ako som dopadol do vody a pomyslel si, že je koniec.
Je koniec.
Nevedel som ani spracovať, čo sa stalo.
Bol to najhorší moment mojej kariéry.
Pravdepodobne by som skončil, keby som tam vyhral olympijské zlato.
Tak som si to predstavoval.
Je pravda, čo sa hovorí.
Najväčšie úspechy prichádzajú po tých najväčších pádoch.
Hoci slovo "pád" je tvrdé,
veď sme získali bronz v synchronizovanom skoku.
Pre nás, mňa a Toma, však cieľom bolo zlato.
Videli ste svetový rekord v predkole,
ale aby sme ho udržali,
museli by sme urobiť ešte dva svetové rekordy,
a nám došla šťava.
Došla nám energia, mentálna aj fyzická sila.
Potom som uvidel Lancea vonku a úplne som sa zrútil.
Povedal mi, že moja cesta tu nekončí,
že toto ešte nie je môj koniec.
Možno si nemal vyhrať zlatú olympijskú medailu práve v Riu,
pretože tvoje budúce dieťa malo vidieť, ako ju vyhrávaš.
Pôjdeme do toho ešte štyri roky, lebo viem, že si najlepší na svete.
A dôvod, prečo to robíme, je ten,
že keby si tú zlatú medailu vyhral, bol by to koniec.
A ak by to bol koniec, tvoje deti,
ktoré sme si pomenovali už na prvom rande, by nikdy nevideli otca skákať.
Nikdy by nevideli, ako ich otec robí to, čo ho napĺňa.
Toto je teda dobrá správa,
lebo sa musíme dať do práce, zosobášiť sa, a mať deti.
A ty sa musíš pripraviť na olympiádu v Tokiu,
kde zažiariš pre svoje deti.
A oni uvidia,
aký inšpiratívny človek ich ocko je.
Konečne som získal perspektívu a neviazal som svoju hodnotu
ani sebavedomie len na úspechoch v skákaní.
Začal som si uvedomovať, že som viac než len skokan.
Manžel, otec, priateľ, syn.
Vedel som, že život nie je len o tom, ako sa mi darí v bazéne,
a to mi naozaj pomohlo zmeniť pohľad na moje skákanie
pred olympiádou v Tokiu.
V tých najlepších príbehoch, tých najinšpiratívnejších filmoch,
čo sa deje predtým, ako vyjde slnko?
Je tam úplná tma.
Máš zlomené srdce. Si na dne.
Myslíš si, že je koniec.
To je práve ten moment pred tretím dejstvom,
keď hrdina vstane, zvíťazí a získa zlato.
On vedel, že to dokáže, a stalo sa to našou misiou.
Len sme netušili, že to potrvá päť rokov.
OLYMPIJSKÉ A PARALYMPIJSKÉ HRY ODLOŽENÉ KVÔLI KORONAVÍRUSU
Lockdown bol divoký.
Naučil som sa štrikovať, cvičil doma
a skákal som na gauč,
aby som si mohol stále udržať
nejakú formu tréningu skokov do vody.
Bola to zvláštna doba,
ale priniesla mi perspektívu, že všetko sa môže kedykoľvek zmeniť.
Musíš prestať myslieť na to, že všetko môžeš ovládať,
a snažiť sa byť prítomný, žiť v danom okamihu
a jednoducho si užívať prítomnosť.
Pretože keď chceš všetko ovládať,
vyčerpáva ťa to a plytváš energiou.
Už nemáš čas obchádzať všetky kanály v Londýne.
Nemáš čas si poklepkávať po hlave
alebo šortkách pre šťastie,
ani robiť všetky tie rituály šťastia, ktoré odo mňa vyžadoval.
Na to nemáš čas.
Bazén, domov. Bazén, domov.
Bazén, súťaž, domov.
Začneš sa na veci sústrediť.
Začneš si veľmi uvedomovať svoj čas a to, ako ho využívaš,
pretože to, čo s ním chceš robiť, je byť so svojím synom.
To je pre Toma úplne nové.
Myslím, že to bol jeden z faktorov,
ktorý spustil tú sériu medailí, zlato, striebro, bronz.
Vedel som, že je iný človek ako ten, ktorého som spoznal.
TOKIO
Matt trávil veľa času v Tomovom prostredí a kruhu.
Mali sme neuveriteľne pevný vzťah.
1. KOLO
Sú ako rodina. Robíme to jeden pre druhého.
Ja ich trénujem najlepšie, ako viem,
a oni skáču najlepšie, ako vedia, pre mňa aj pre seba navzájom.
2. KOLO
Číňania, ktorí sú neporaziteľní.
5. KOLO
Mali dobrý deň, dokonca skvelý deň.
6. KOLO
Hovorila som si, super, máme striebro, na zlato ani nepomyslím.
Po skoku vyšiel von len Tom.
A ja som tam sedela a hovorila si: "Výborne, chalani.
Paráda. Zvládli sme to skvele."
Jane, šeptal mi Tom.
"Jane, vyhráme to." A ja som si povedala, čo?
O čom to hovoríš?
A on ukázal hore na skóre.
Vedeli sme, že sme urobili všetko, čo bolo možné,
aby sme Číňanom čo najviac sťažili cestu k víťazstvu,
ale stále nás mohli predbehnúť.
A on na to: "Potrebujú sto a niečo bodov."
A ja som sa spýtala: "Sto a niečo bodov za čo?"
Sú pred nami. Ja som to vôbec nesledovala.
On hovorí: "Potrebujú sto a niečo bodov, aby nás porazili."
A ja na to: "Naozaj nás chcú doslova poraziť?"
A on: "Áno."
Teraz sme len stáli na kraji a čakali,
čo sa zdalo ako nekonečné čakanie.
Ale vedeli sme, že sme urobili dosť na striebro.
V skokanskom svete je striebro takmer ako zlato,
pretože Čína sa považuje za jasného víťaza.
Vedeli sme, že sme na Čínu vyvinuli maximálny tlak,
a nič viac nemôžete urobiť.
6. KOLO
Pamätám si, ako som sledoval ten skok a pomyslel si: "To bolo dokonalé.
Dokážu to."
Jediná malá nejasnosť
bola vzdialenosť od mostíka.
Stojím tam a pozerám na Toma,
čakám, kým mi povie, čo sa deje.
A zrazu začne kričať,
vtedy som vedela, že už mu nie je zima.
Také niečo sa len tak nevidí.
Som spisovateľ, vymýšľam šťastné konce,
ale tie zvyčajne vyznejú gýčovito, lebo život nie je taký jednoduchý.
Práve napísal ten najúžasnejší záver príbehu.
A zaslúžil si ho.
Je to vrchol všetkých vrcholov.
Nie je nič viac než zlatá olympijská medaila.
Potvrdila môj presun do Londýna,
potvrdila naše neúspechy v Riu,
a ukázala, že sny sa môžu splniť.
O tomto momente sa mi snívalo.
Predstavoval som si, ako stojím na pódiu
a spievam štátnu hymnu.
Ten pocit stáť na vrchole olympijského pódia,
nič sa mu nevyrovná.
A nemyslím si, že niekedy ešte niečo také zažijem.
Nemohli sme byť blízko pri sebe,
tak sme si museli navzájom odovzdať naše olympijské zlaté medaily,
čo bolo vlastne niečo výnimočné,
a myslím, že by v tom mali pokračovať.
Vždy som vedel, že na to mám.
Ale ako som starol,
musel som sa zmieriť s tým, že sa to možno nikdy nestane.
Ale dokázali sme to.
Aj v temnote pandémie COVID
existoval priestor pre radosť.
Bol najvyšší čas, aby niekto tak oddaný tomuto športu
získal zlato, ktoré si zaslúži.
Keď to celé spätne vidíš, uvedomíš si,
koľko si do toho vlastne dal...
do tej olympijskej zlatej medaily.
A koľkokrát to nevyšlo.
Koľkokrát to nestačilo.
To zlomené srdce, keď nepostúpiš do finále.
A potom príde deň, keď sa to spojí. Bol to neskutočne výnimočný moment.
Ale aj šialené olympijské hry, kde sme boli ďaleko od všetkých.
Dosiahol som všetko, po čom som v športe túžil,
a cítil som sa naplnený a šťastný so svojou skokanskou kariérou.
Myslel som si, že je koniec.
Zrazu som si mohol užívať veci,
tráviť čas s rodinou
a tešiť sa z maličkostí života.
V roku 2023 sme boli v Colorado Springs,
tam sa narodil Phoenix.
Boli sme tam skôr,
než sme navštívili Olympijské a paralympijské múzeum.
Ľudia veľmi rýchlo spoznali Toma.
A zrazu sa personál začal zhromažďovať
na balkónoch okolo nás
a začali mu tlieskať.
Bežalo tam video o tom, čo znamená byť olympionikom,
koľko driny, potu,
sĺz, a odhodlania to vyžaduje.
A po mojej pravici, kde sedel Tom, zrazu úplné ticho.
A keď som sa naňho pozrel,
asi druhý alebo tretí raz v našom vzťahu som ho videl plakať.
Robbie sa ku mne otočil a povedal: "Čo sa deje, Ocko?"
A ja na to: "Veľmi mi chýba skákanie do vody.
Chcel by som ísť znova na olympiádu,
lebo to bolo to najkrajšie, čo som kedy zažil."
A on: "Ale ja ťa chcem vidieť skákať na olympiáde."
A to úplne stačilo na to,
aby som začal uvažovať, že sa vrátim do bazéna.
OLYMPIONICI UCLA
Neviem, či je to len hlúpy nápad
vrátiť sa do bazéna,
alebo príležitosť užiť si to,
robiť to rekreačne, bez tlaku.
Paríž 2024 je určite cieľ.
Do hier zostáva rok,
možno budem na mostíkoch, možno nie.
Jedna vec je povedať si, že mám iný zmysel,
rodinu, deti,
ale tým skutočným hnacím motorom je ten súťaživý duch v tebe.
V tom čase sme sa už rozhodli presťahovať do L.A..
Zavolal som pár ľuďom,
aby som mohol začať trénovať s Tomom Stevensom na UCLA.
A neviem, cítil som sa, akoby som bol opäť doma.
Plán na dnešné ráno je rozcvička, trochu kondičky, pár salt,
rozhýbať telo, lebo už som starec.
Myslím, že to ešte v sebe mám. Myslím, že to zvládnem.
Myslím, že sa dokážem dostať späť do formy, aby som mohol súťažiť
a prvýkrát súťažiť na olympiáde pred mojimi dvoma deťmi
úplne prvýkrát na Olympijských hrách.
Stále má tú schopnosť pozdvihnúť nás
a pripomenúť nám, aký je náš šport krásny,
a aký je s ním ešte krajší.
Môj tréning bol úplne iný.
Trénoval som rok namiesto štyroch.
Namiesto dvoch tréningov denne
som mal len jeden.
Súťažil som iba v synchronizovaných skokoch,
takže som nemusel riešiť individuálne zostavy,
odpadol twister aj stojka na rukách.
Sústredil som sa na svoje štyri najlepšie skoky.
Trénoval som na UCLA, čo znamenalo, že som nebol doma
v tom prostredí plnom tlaku,
kde sa každý snaží byť najlepší
a atmosféra môže byť dosť intenzívna.
Tam som mohol trénovať slobodne a naozaj si to užívať.
TÍM VEĽKÁ BRITÁNIA
Ani na sekundu som to nebral ako samozrejmosť,
pretože som vedel, že toto je naozaj môj poslednýkrát.
V roku 2028 sa už nemôžem znova vracať.
PARÍŽ
Keď som stál na mostíku pred prvým skokom,
mal som pocit, akoby som už vyhral.
Vidieť svoje deti a manžela v hľadisku,
to bol ten moment, po ktorom som túžil.
1. KOLO
4. KOLO
TÍM DALEY
Začínam sa tešiť. Myslím, že vieme prečo.
Noah Williams a Tom Daley sú na rade v šiestom kole.
Predpokladáme, že je to Tomov posledný skok.
Dnes to síce nebude zlato, ale bude to medailová priečka.
Tom Daley si plní svoj olympijský sen o súťažení.
Tých päť olympiád od Pekingu, cez Londýn, Rio,
Tokio a teraz napokon Paríž.
Tomas Daley.
Tým sa Tomova zbierka uzatvára.
Získal viac medailí
z 10-metrového skoku než ktorýkoľvek iný skokan.
Možno máš 10 dobrých rokov, kým ti telo povie, že dosť.
Tom ich zvládol 20.
Nepôsobilo to, akoby som ich videl
len po jednej olympiáde.
Zdalo sa, že to bola celá moja kariéra.
Bolo to uzavretie všetkých hodín,
dní, týždňov, mesiacov a rokov, ktoré som venoval skokom do vody.
Zamiloval sa do športu, ktorý je krásny aj atletický zároveň.
Športu, kde mohol rozvíjať svoj perfekcionizmus.
Športu, ktorý trvá iba 1,6 sekundy, a počas týchto chvíľ
musí prebehnúť množstvo dokonalých pohybov.
Povedal: "Chcem, aby si vedela, že ťa veľmi ľúbim,
hoci to nikdy nevyslovím dostatočne jasne,
ako veľmi mi na tebe záleží."
Bolo to o tom, čoho som sa vzdala, aby mohol Tom Daley
žiť svoj sen.
Jeho sen, môj sen.
To, že som pre neho viac než len trénerka,
pre mňa znamenalo viac než čokoľvek na svete.
Celý môj život bol o skokoch do vody.
Celý môj život bol o zdokonaľovaní tých 1,6 sekundy.
Štyri roky trénujem na niečo,
čo trvá menej než 10 sekúnd,
a ani by som to nemenil.
Bolo to najlepších 23 rokov, aké si viem predstaviť,
užil som si skvelý čas, stretával tých najskvelejších ľudí,
a cestoval na neuveriteľné miesta.
Aj keď to niekedy bolo nesmierne ťažké
a náročné, a boli chvíle,
keď som si myslel, že už ďalej nedokážem, vydržal som.
Ak je niečo, z čoho sa teším, tak je to,
že môžem toto všetko zdieľať s Robbiem a Phoenixom,
a mať tú spomienku,
ktorú im môžem ukazovať celý život,
a ktorú sme spolu prežili.
Mám veľké šťastie, že mám okolo seba ľudí,
s ktorými sa cítim naozaj pohodlne
a môžem s nimi hovoriť o čomkoľvek.
Ale myslím, že to pramení aj z toho, že som prestal byť taký ostražitý.
Dlho som mal svoj štít hore.
Počuli sme, že ideš na dôchodok, že toto je posledná olympiáda.
Povedz nám o tom. Prečo si sa rozhodol práve teraz a ako sa cítiš?
Áno, je to ťažké o tom hovoriť.
Je to zvláštny pocit.
Pripadá mi, akoby tá jedna vec,
ktorá bola v mojom živote vždy istotou, už tam nie je.
PEKING 2008
2008
2012
2016
2020
Len čas ukáže, aká bude moja ďalšia cesta,
ale som si istý, že bude plná
rovnako veľa vzostupov aj pádov. Teraz však viem,
že mojou prioritou je tráviť čas s Lanceom, Robbiem a Phoenixom.
Keď môj otec zomrel, snažil som sa zaplniť tú prázdnotu.
Keď sa spätne pozerám,
uvedomil som si, že robiť to nielen pre seba,
ale aj pre svojich priateľov, rodinu, spoluhráčov a krajinu
mi dalo odhodlanie
potrebné prejsť celou kariérou.
Teším sa,
čo prinesie budúcnosť mne, mojim chlapcom a Lanceovi.
Preklad titulkov: Branislav Masny Iyuno