Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PLYMOUTH, ANGLIJA
Kam greš danes?
- Kaj? - Kam greš danes?
Danes odhajam na olimpijske igre.
Ravno sem vstal.
Zajtrkujem. Ura je...
8.15,
odšli pa bomo ob 8.45.
Pojedel bom zajtrk, šel gor,
oblekel olimpijsko trenirko
in v torbo spravil še zadnje stvari.
- Se veseliš? - Ja.
Kam greš danes?
- Kaj? - Kam greš danes?
Danes odhajam na olimpijske igre.
Ravno sem vstal. Zajtrkujem.
Ura je 8.15.
Odšli pa bomo ob 8.45.
Pojedel bom zajtrk, šel gor,
oblekel olimpijsko trenirko
in v torbo spravil še zadnje stvari.
Mislim, da tega še nisem videl.
Smešno je, ker... Vidim, kakšen sem bil.
Ko me nekaj vprašajo
in vidim, da me snemajo,
postanem druga oseba.
Nisem bil deležen medijskega urjenja.
Kamere se mi sledile,
odkar sem bil star devet ali 10 let.
Moj oče je imel povsod s sabo kamero.
Oh, na posnetku hočeš biti.
Vidi se, da mi je šlo na živce,
da je vse snemal.
Zdaj pa je izjemno, da je zajel tak spomin,
kot je bil odhod na prvo olimpijado.
Ko se vidim, pomislim,
da nisem imel pojma, kaj me čaka.
Domišljav je, izjemno samozavesten in zelo kul.
To je Tom Daley, olimpijski čudežni otrok.
Je 13-letni čudež, ki je osvojil zapletene telesne
in duševne zahteve odskočne deske.
Tom Daley je bil rojen za skakanje
in zdaj večino življenja gleda navzdol
s strašljive višine 10-metrske deske.
Tom je bil kot otrok zelo ljubeč, rad se je objemal.
Že v otroštvu je imel krasen smisel za humor.
Vsemu se je smejal.
Užival je v vodi, rad se je učil plavati.
Če si vesel in to veš, zaploskaj.
Ko je bil star sedem let, smo šli na bližnji bazen,
kjer so poučevali skakanje v vodo.
Navdušen je bil in rekel mi je, da bi rad poskusil.
Prijavila sem ga na tečaj in navdušen je bil.
Ostalo pa je preteklost.
Poklical me je trener, ki je delal z njim, in rekel,
da ga moram videti.
Ker je poseben.
Opazoval sem ga 15 minut.
Obrnil sem se k ostalim in rekel,
da ta fant ne bo postal skakalec.
Če sem pošten, ni šel v bazen.
Stal je na zadnjem delu deske
in večino časa jokal
ter se trmasto upiral, da bi šel na desko,
kaj šele, da bi skočil z nje.
Ko sem ga videl skočiti,
je bilo jasno, da ima potencial.
Tom je bil krasen, ko je bil vesel.
Nezadovoljen Tom pa ni bil v redu.
Če ni šlo po njegovo, je jokal.
Bil je razburjen, jezen in ni se znal izviti iz tega.
Šel je na nekaj tekmovanj,
ko je bil star osem let. Zmagoval je
in vsem se je to zdelo izjemno.
Ko je bil star devet let,
so ga poslali na tekmovanje za starejše otroke.
Moral je razumeti, da ne more vedno zmagati.
Ni se izšlo tako,
saj je zmagal tudi na tistem tekmovanju.
Spomnim se, da mi je vodja izvedbe rekel,
da v 20 letih ni videl bolj nadarjenega otroka.
Na fantovskem prvenstvu 2005
Plymouth zastopa Thomas Daley.
Leta 2005
sem vodstvu britanske skakalne ekipe rekel,
da bi ta fant morda lahko prišel na olimpijske igre l. 2008.
Takrat sem se počutil nepremagljivega
in menim, da je za to kriv oče.
Skače že pet ali šest let.
Plava od četrtega leta.
Ko smo bili na bazenu,
je videl skakalce v vodo in se odločil poskusiti.
Zdelo se mu je vznemirljivo.
Rob ga je vozil tja, hodil ponj,
ga gledal med treningi.
Rad ga je opazoval.
Z njim je hodil na tekmovanja.
Rob je bil vedno ob njem.
Strah me je bilo oditi od doma.
Vsega sem se bal.
Vsak večer sem zaspal v solzah,
preden sem šel na priprave in tekmovanja.
Spomnim se tekmovanja v Avstraliji.
Star sem bil 10 let, bil sem na drugi strani sveta,
nisem spal zaradi časovne razlike,
sobo sem si delil z drugimi in ves čas sem jokal.
Bil je skoraj kot Jekyll in Hyde.
Čez dan je bil dobro,
skakal je v vodo in bil je vesel.
Ko je bil čas za spanje, pa...
Zvilo ga je in je jokal kot dež.
Poklical me je ob dveh po našem času in jokal.
''Mama, pridi pome, ne morem spati.''
Včasih me niso izbrali za ekipo
in nisem šel z njimi.
Zamudil sem tekmovanja, ker trenerji in ekipa
niso hoteli tega bremena.
Rekel je, da bi bil raje mrtev kot na teh pripravah
in če ga bom pustil samega v sobi, bo skočil skozi okno.
To je bilo zame tako zelo travmatično obdobje,
da ta del kar odmislim.
Spominjam se, kako krasno je bilo
na tekmovanjih,
prijateljev in kje vse sem bil.
Hodil sem k spremljevalcem,
sredi noči trkal na vrata vodji ekipe.
Grozen otrok sem bil.
Če bi moral s sabo vzeti pet spremljevalcev,
bi to naredili, ker bi bilo vredno tega,
da bi dobil te izkušnje in dozorel.
Še danes ne vem, zakaj je bilo tako.
Verjetno sem se doma počutil tako varnega,
da se nikjer drugje nisem mogel počutiti tako.
Osupnilo me je, da se je Tom spopadal s stvarmi tako,
da je ločeval svoje življenje.
Družinsko življenje, šolo, prijatelje, šport,
medije... Vse je ločeval.
Ni mu bilo všeč, če se je kaj pomešalo.
Novinarji niso smeli priti, ko ni bil čas zanje.
Na vsakem področju je bil zelo uspešen.
Vse je dal od sebe.
V svetu skakanja v vodo je postal dobro znan.
Nekajkrat je bil v časopisu in na televiziji.
Ljudje so začeli razumeti, kdo je.
Skakati sem začel pri osmih letih.
Zavedel sem se, da gre zares
in grem lahko na olimpijske igre,
ko sem pri desetih letih zmagal v skupini do 18 let.
Domišljavi usranec.
Kako se spopadaš s slavo?
Dobro, za zdaj zelo uživam.
Telefon nenehno zvoni in vse je krasno.
V tistem obdobju
se nisem zavedal, kako bo to vplivalo na življenje.
Komaj je čakal, da ga bo kdo prosil za avtogram.
Prihaja na oder. Tom Daley.
Ko se v tako rani mladosti
na tak način znajdeš pod žarometi,
se ti zdi, da nič ne more iti narobe.
Pred olimpijskimi igrami
je pri 13 letih hodil na evropska prvenstva.
Zmagal je, kar je bilo neverjetno.
Potem so začeli govoriti,
da je premlad, da bi šel v Peking.
Star bi bil komaj 14 let.
Veliko sestankov smo imeli.
Odločili so se, da gre lahko na olimpijado v Peking.
SKAKALEC TOM DALEY, 13, SE JE ZAPISAL V OLIMPIJSKO ZGODOVINO
Menil sem, da lahko dosežem vse.
Dosegel bom vse, za kar se bom odločil.
Naj gre za državne naslove, evropska tekmovanja,
olimpijske kvalifikacije, učenje novih skokov.
Ko pogledam nazaj, sem bil verjetno le takrat
zares zadovoljen z vsem, kar se je dogajalo.
Po olimpijskih kvalifikacijah so nas ljudje preplavili.
Bilo je dobro, a precej mrzlično.
Ko hodim po mestu, punce kažejo name.
Glasno vzklikajo, da sem Tom Daley.
To me nasmeji.
Zadnjič sem v Starbucksu dobil brezplačno pijačo,
ker so me prepoznali. Obstajajo prednosti tega,
da si prepoznaven, dobro je.
Že čutiš pritisk
in težo svoje vloge na olimpijadi v Pekingu,
ko si nenadoma deležen vse te pozornosti?
Pozornost je krasna.
Mediji in vse to so mi všeč
in rad pridem v London.
Uživam v vsakem trenutku.
Z očetom sva šla na podelitev BAFTA in podobne izlete,
kjer sva prenočila in se izjemno zabavala.
Na to obdobje ne gledam kot na začetek tega,
kar bo preostanek mojega življenja,
ampak tudi kot na doživetja z očetom.
Zdaj se zavedam, kako zelo ponosen je bil.
Res je bil ponosen. In to je dragoceno.
Kaj prijatelji menijo o tvojem uspehu?
Zelo me podpirajo.
Vedno mi želijo srečo,
preden odidem in ko se vrnem.
Veliko sprašujejo. Za zdaj me zelo podpirajo.
In se vedejo normalno,
ko se vrnem v šolo.
''Za zdaj'' je bil ključni del.
Spravi vse v torbe in potem...
Ja, v redu.
Takrat sem živel z mamo in očetom
ter mlajšima bratoma, Williamom in Benom.
- 71. - 16 kilogramov.
Smešno je, da sem odhajal na olimpijado tekmovat
z odraslimi, a mi je torbe pakirala mama.
Tako je bilo, ko sem šel pri 14 letih na olimpijado.
Pohiti. V nahrbtniku imaš malico, prav?
PEKING
Spomnim se, da sem stopil ven in pomislil, v kaj sem se zapletel.
To so res dobre poletne počitnice.
Postavili smo mu cilje.
Da je zadovoljen in ponosen na svoj nastop.
Da se čim več nauči.
In da se zabava.
Blakey.
Slabo sem spal.
Utrujen sem.
V Pekingu sem bil v sobi z dvakrat starejšim Blakom.
Nisva imela veliko skupnega.
Nedvomno si nisva bila podobna.
Niso naju zanimale enake stvari.
Bilo je zelo...
Znašla se bova, ko bova na bazenu.
In dala vse od sebe.
Imela sva nekaj uspešnih
in malo manj uspešnih nastopov.
Pridi, Tom. Kje smo?
Na pripravah v provinci Šanši.
To je drugi trening,
ogreli se bomo na suhem,
potem pa bomo v bazenu do 16h.
Leon Taylor je bil moj mentor, odkar sem bil star 10 let.
Bil mi je v velik navdih,
ko sem ga videl zmagati na olimpijadi l. 2004.
Govorila sva po telefonu, se videla na tekmovanjih,
vse to.
Prišel je v olimpijsko vas,
da sem imel s kom govoriti in sem se sprostil.
Vedel je, kako je biti na olimpijadi,
kakšen pritisk doživljaš,
kako je skakati pred občinstvom.
Peking bi bile moje četrte olimpijske igre.
Takrat sem še tekmoval, a sem se boril s poškodbami.
Upokojil sem se pred Pekingom,
ker so mi zdravniki tako svetovali.
Dobil sem vlogo komentatorja
in sem mu lahko bil v Pekingu vedno na voljo.
Bodi nežen. Ne udari premočno.
Poslušaj partnerja, bodi nežen.
Premočno je hotel udariti.
Govorila sva o domotožju in živčnosti.
Kako prenašaš pritisk? Precejšen premor je bil vmes.
Ja, res je, a je to dobro,
ker sem se lahko umiril in pripravil na tekmovanje
kot se običajno, kar je dobro.
Boš na skakalni deski nasmejan?
- Ja, nedvomno. - Zmagovalec. Se vidimo, Tom.
Zanimivo je gledati vse to.
Bil sem le otrok, ki dela, kar ima rad.
Ničesar nisem jemal preresno.
Zdaj vidim, da sem užival v življenju.
To je...
To je bil najboljši del življenja.
Na Kitajskem so skoki v vodo priljubljeni,
zato te ljudje na cesti prepoznajo
in tudi osebje v olimpijski vasi.
Na državnih prvenstvih
je bilo med občinstvom okrog 15 staršev.
Skakati pred 18 000 ljudmi je bila velika sprememba.
Nisem bil pripravljen na to,
kaj bom občutil, dokler tega nisem doživel.
PEKING JE NOR NA FANTA:
TOM DALEY MANIJA JE ZAJELA OLIMPIJADO
In nisem bil pripravljen na to.
Imel sem nenadzorovano živčno trzanje.
In tega sem se zelo zavedal.
Tam je sedem sodnikov...
Ki ocenjujejo do 10.
Dve najvišji in najnižji oceni umaknejo.
Kar ostane,
se sešteje in pomnoži s stopnjo težavnosti.
Sliši se zapleteno. In tudi je.
PEKING 2008
Tom Daley si je priskakal sedmo mesto.
Imel sem priložnost, da bi prišel na stopničke,
a bi lahko zdaj rekel malemu Tomu,
naj ne skrbi, saj ga čaka še nekaj olimpijad.
Menim, da je skočil malo bolj varno,
a se mi s tem ne zdi nič narobe,
saj je bil 14-letnik v finalu olimpijskih iger.
Na olimpijske igre sem šel z zavedanjem, da so prve.
Verjetno ne bi smel biti tam,
a so se zvezde poravnale in vse se je izšlo.
Naučil sem se vseh skokov in primerno nastopal
ter prišel tja.
Zame je bilo to učenje.
Vedel sem, da lahko to izrabim, vpijem vse
in ne skrbim glede izida,
saj bom lahko izkušnje uporabil v Londonu l. 2012.
Za Blaka pa je bila
to zadnja priložnost. To je bilo to.
Bila je njegova edina priložnost, da osvoji olimpijsko odličje.
Nastopila sva z zelo različnimi nazori.
To morata izpeljati brezhibno,
če se hočeta približati vodilni trojici.
Britanska ekipa danes verjetno ne bo dobila medalje.
Tom potrebuje še malo več uglajenosti,
več izkušenosti na velikih tekmovanjih.
Razburila sta domišljijo britanskih otrok.
Vsi vedo za Toma in skakanje v vodo.
Menim, da imata dobre možnosti l. 2012,
da zablestita.
UPI NA MEDALJO SO PADLI V VODO
Spomnim se...
Naslednji dan se je nekaj zgodilo na tiskovni konferenci,
ko je Blake rekel nekaj, da je okrivil mene.
Prišlo je do tega,
da je rekel, da ne skačem najbolje.
Več izkušenj imam od Toma. Starejši sem.
Dobro mi je šlo.
Lahko bi skočil še bolje,
a sem zadovoljen s svojim nastopom.
Žal Tom ni skočil tako dobro, kot zna.
Težko sem ga pripravil.
Spomnim se, da se je mami po telefonu opravičil,
ker je prišla.
Rekel sem mu, naj neha, ker še ni konec.
To ni bilo dobro.
Da 13-letnik reče 26-letniku,
naj nečesa ne počne, ni najboljša poteza.
Nisem se zavedal razsežnosti težave,
dokler nisem naslednji dan bral o tem.
BLAKE ALDRIDGE KRIVI MLADEGA DALEYJA ZA PORAZ
Mediji so to pograbili in polnili naslovnice.
V vsak skok vloživa vse.
Ko tretji skok ni bil najboljši,
se mi zdi, da sem se preveč trudil.
Od sebe sem dal vse, kar sem zmogel.
In očitno danes ni bil moj dan.
Krasno je biti nazaj,
a pravzaprav pogrešam Peking.
Dobro se bo vrniti domov in se lotiti dela,
da bom v Londonu dosegel najboljše rezultate.
Biti javno prepoznaven športnik
in hoditi v šolo je gotovo zelo težko.
Po vrnitvi iz Pekinga
se je vse spremenilo, ko sem prišel nazaj v šolo.
Po vrnitvi z olimpijade sem dobil vzdevke,
potem pa je bilo tega vedno več.
Mislil sem si, da bo sčasoma izginilo.
A je doseglo vrhunec in ostalo na tej ravni.
Po osmih mesecih žaljivih vzdevkov
sem se v šoli počutil grozno.
S prijatelji smo dobili ključ,
da smo se lahko zaklenili v učilnico
in se med malico umaknili pred drugimi.
Delaš nekaj, kar ti je všeč,
potem pa se v šoli norčujejo iz tebe.
Ne razumem dobro, kaj se dogaja.
To je vplivalo na življenje doma, v šoli
in na moje skakanje.
Kot da se je moj svet sesedel po poletju,
ki sem se ga tako veselil.
Uresničil sem sanje o nastopu na olimpijadi,
ko sem se vrnil v šolo, pa so me obravnavali kot vesoljca.
Na igrišču je slišal veliko komentarjev,
ljudje so metali stvari.
Ljudje niso vedeli, kako je to vplivalo name,
ker nisem govoril o tem.
Sram me je bilo, da so ljudje v šoli zlobni do mene.
Staršema nisem povedal, dokler ni bilo zelo slabo.
Slišala sta me jokati v sobi
in nisem se več hotel družiti,
do ničesar mi ni bilo.
Ne razumem, zakaj so to delali.
Morali bi biti ponosni nanj
in na to, da so sošolci.
Med malico so me na igrišču podrli na tla.
Staršema sem rekel, da ne zmorem več.
Nisem mogel v šolo.
Nikoli več nisem hotel tja.
Hotel sem se šolati doma.
V šoli ga niso podpirali.
Otrok niso opozarjali, učitelji niso posredovali.
Na koncu se je zgodilo,
da je oče dobil sporočilo
od nekoga, ki je poznal nekoga na Plymouth Collegeu.
Ponudili so mi štipendijo.
Prvi dan na Plymouth Collegeu je bil zelo dober.
Lepo je spoznati nove ljudi, vsi so zelo prijazni
in vzdušje je zelo drugačno.
Žal mi je za otroka, ki je moral pojasnjevati, kaj se dogaja.
Težko je prenašati ustrahovanje
ter potem to pojasnjevati novinarjem
in drugim ljudem. Da vsi vedo,
kaj doživljaš, to je težko.
Imajo veliko elitnih športnikov.
Krasno je hoditi v šolo s športniki,
ki razumejo, kaj doživljaš
in koliko moraš trenirati
ter se učiti. Krasno je poznati ljudi,
ki doživljajo enako.
Verjetno sem imel takrat vodstvo,
ki ni imelo najboljše presoje.
Presenetljivo je, da so takšne stvari prišle ven,
ko sem zapustil šolo.
Pred šolo so me čakali novinarji.
Skakanje mi je šlo zelo slabo,
a sem imel nekaj mesecev po prihodu na novo šolo
popolnoma drugačno mišljenje
in takrat sem šel prvič na svetovno prvenstvo.
Dame in gospodje, pozdravite finaliste.
Prvič po olimpijskih igrah
sem spet nastopal na svetovnem odru.
Darts Ed zastopa Veliko Britanijo.
Tom Daley.
Bilo je v Rimu.
Oče me je prišel gledat
in vedno sem vedel, kje je,
ker je imel velikansko zastavo,
s katero je tako divje mahal,
da je jezil gledalce okrog sebe,
saj jih je oplazila po obrazih,
a se ni menil za to.
Hotel je, da vem, da je tam.
Ni mu bilo mar za mojo uvrstitev.
Ni mu bilo mar, če je bilo slabo. Ni se zanimal za izid.
Hotel je biti tam. Oboževal je to.
Rad me je gledal skakati.
Bil sem na četrtem mestu,
nato je skakalec za mano zafrknil
in imel sem zagotovljen bron.
Prva samostojna medalja na svetovnem prvenstvu.
Naslednji skakalec, Matthew Mitchum,
aktualni olimpijski prvak, je zafrknil.
In spet sem bil mesto višje z zagotovljenim srebrom.
Chubot nikakor ne bi slabo skočil.
Trenutek je trajal celo večnost.
Spomnim se, da so vsi ponoreli. Vprašal sem, kaj se dogaja.
Kaj se je zgodilo? Zagledal sem rezultate.
Prišel sem na prvo mesto
in pri 15 letih postal svetovni prvak.
Moj bog, Tom Daley je svetovni prvak.
Tom Daley, čestitke. Veličastno.
To mi je dalo upanje in zagon, da lahko to ponovim.
In oče me je videl.
Oče me je videl stati na stopničkah svetovnega prvenstva.
Včasih razmišljam o mladosti in se sprašujem,
ali sem šel na olimpijado v Peking...
PEKING 2008
Sem bil evropski prvak pri 13-ih in svetovni pri 15-ih,
ker...
Moj oče ne bo videl ostalih zmag
in človeka, kot sem danes.
Oče me je peljal na vsak trening.
Na vsako tekmovanje.
Bil je ob meni na dobre in slabe dni.
Skozi vse me je spremljal.
Z njim sem lahko govoril o vsem
in čutil, da imam nekoga na svoji strani.
Ko mi skok ne uspe, sem zelo nejevoljen
in jezen nase.
Potem se v avtu pogovarjam z očetom
in se počutim bolje.
Popolnoma me podpira in brez tega
zdaj ne bi bil tu, ker...
Ne bi hotel nadaljevati brez njegove podpore.
L. 2006 sem bil na tekmovanju v Nemčiji.
Imel sem težave s skakanjem.
Odraščal sem. Imel sem miselne blokade.
Tako zelo me je bilo strah skokov z desetih metrov,
da sem imel manjši živčni zlom
sredi tekmovanja.
Moral sem iti dol,
se umakniti s tekmovanja,
iti do sodnika in reči,
da žel ne morem tekmovati.
Moral sem odstopiti. Bil sem zelo pretresen.
Potem sem sedel z očetom.
Šele doma sem izvedel,
da je svojo operacijo prestavil za dva tedna,
da bi me lahko spremljal na tistem tekmovanju,
ker je vedel, koliko mi bo pomenilo, če bo tam.
Nekega dne ga ni bilo doma, ko sem prišel iz šole.
Mama je rekla, da je vse v redu, vendar gremo v bolnišnico.
Vprašal sem, zakaj je tam.
Kaj se dogaja?
Spomnim se, da sem vstopil
in ga zagledal na postelji s povito glavo.
Takrat sem izvedel, da so mu odstranili možganski tumor
v velikosti grenivke.
Čez dva tedna sem bil v bolnišnici in odstranili so ga.
80 odstotkov so odstranili.
Preostanek so morali pustiti,
ker je bil prepleten z žilami in živci.
Preveč tvegano bi ga bilo odstraniti.
Takrat mi niso povedali, da je to usodno.
Vedno sem optimistično sklepal,
da si bo opomogel.
Verjameš, da sta tvoja starša nepremagljiva.
Vidiš ju kot človeka,
ki bosta vedno ob tebi.
Dokler ne odrasteš.
Moj tumor raste nazaj, čeprav je zdaj majhen.
A se moram pripraviti na naslednje slikanje.
Niso ga mogli odstraniti.
Pojasnili so, da bi bilo tako, kot bi v napihnjen balon
skušali izrezati luknjo, ne da bi počil.
L. 2011 sem bil na pripravah v Mehiki.
Poklicali so me v sobo.
Na telefonu je bila moja mama. Vprašal sem, kaj se dogaja.
Rekla je, da mi je hotela povedati,
da se bom popoldan vrnil domov.
Ker oče ni dobro.
Da leži v dnevni sobi in je na paliativni negi.
Ko sem odšel, ni bil dobro, a je bil živ.
Moj oče bo ozdravel, moral je ozdraveti.
Kako pa naj bi šel na naslednjo olimpijado?
Kako naj bi to še naprej delal brez njega?
Ko je Rob zagledal Toma,
je spet postal živahen in je zaživel.
Kadar nisem treniral ali nisem bil v šoli,
sem sedel ob njem in se učil teorijo za vozniški izpit.
To sva še lahko delala skupaj.
Na moj 17. rojstni dan 21. maja
je hotel priti k oknu, a ni mogel hoditi.
Vseeno je poskusil priti do okna.
Ko sem se vrnil s prve učne ure vožnje
27. maja,
je umrl.
Stiskal sem njegovo roko, a me ni stisnil nazaj.
Spomnim se, kako mi je nazadnje stisnil roko.
Potem pa je ni več stisnil nazaj.
Vseeno je šok, ko se zgodi,
čeprav veš, da se bo.
Nisem izgubil le očeta. Bil je veliko več kot to.
Bil je moj največji oboževalec, najboljši prijatelj,
mentor.
Naše življenje se je ustavilo.
OČE PRVAKA TOMA DALEYJA IZGUBIL BITKO Z RAKOM
Nekaterih obdobij se sploh ne spomnim.
Deloval sem po nekakšnem avtopilotu.
Delal sem, kar se je zdelo prav
in kar so drugi hoteli od mene.
Ali kar so drugi pričakovali od mene.
Kakor so pričakovali, da se bom vedel.
Ne vem, kako se počutim. Čudno je.
Nekateri le sedijo v kotu in jokajo,
jaz pa se počutim slabo, ker živim naprej,
a menim, da bi oče to hotel.
Tudi ko je ves mesec ležal v postelji,
me je spraševal, zakaj ne treniram.
Nekako sem se kar ugasnil.
Ne vem, kaj sem razmišljal, a sem šel naslednji dan na trening.
Čez deset dni sem šel na državno prvenstvo.
Samo nadaljeval sem,
ker nisem poznal ničesar drugega.
Nisem imel ničesar ali nikogar drugega.
Bil sem sam.
Menil sem, da si moram kot vedno nadeti pogumen izraz,
saj sem moral vedno dajati videz, da bo vse dobro.
In ni bilo. Vendar nisem vedel, kako se spopasti s tem.
Odločil se je trenirati in se vesti normalno,
da se bo na ta način osredotočil na nekaj drugega.
Spet se je pokazalo njegovo ločevanje področij.
Ko se nečemu popolnoma posveti,
ne more razmišljati o drugih stvareh.
TOM DALEY ŽALUJE ZA OČETOM NA POGREBU V PLYMOUTHu
Skušali so me fotografirati z lestev,
kako sem hodil za očetovo krsto.
Prosili smo, naj ne pridejo.
Zdaj se mi to zdi zelo žaljivo.
To je zelo osamljena izkušnja.
Brez dvoma.
Če bi vedel to, kar vem zdaj,
prav gotovo ne bi imel stikov z novinarji.
Žalovati moraš
in potrebuješ čas, da predelaš, kaj se je zgodilo.
Menil sem, da moram biti pogumen
za vse ostale, ki preživljajo podobno.
Čeprav bi moral priznati, da mi je težko.
Z mamo nisem mogel govoriti o tem.
Tudi z bratoma nisem mogel govoriti o težavah,
nisem jih hotel vznemirjati.
Zato sem vedno vse zadržal zase.
Nikjer nisem mogel
razkriti vsega, kar sem razmišljal.
O tem lahko govorim le z vami, ki me zdaj gledate.
Konec l. 2011
mi je vodja britanske ekipe rekel,
da moram shujšati.
Da sem pretežek in moram biti vitkejši,
kot sem bil l. 2008.
Prvič sem začutil, da me opazujejo in obsojajo.
Ne mojih skokov, ampak moj videz.
Povzel sem drastične ukrepe,
da hrana ni ostala v želodcu, recimo tako.
Razumna oseba bi vedela, da nisem debel,
a sem pred olimpijskimi igrami lahko razmišljal le o tem.
V dnevnik sem na vrh strani
zapisal datum in svojo težo.
Prepuščen sem bil sam sebi
in sam sem se moral spopasti s tem.
Med pogovori s športnim psihologom
tega nisem omenjal,
ker je bilo slišati trapasto, če sem to povedal naglas.
A sem vsak dan razmišljal le o tem.
Ves čas sem se odločal, kaj bom jedel,
ali bom sploh jedel. Postal sem tako lačen,
da sem na koncu pojedel toliko,
da sem se počutil krivega in sem moral ukrepati.
To niso bile le motnje hranjenja.
Bil je odsev tega, koliko stresa
in tesnobe je občutil
pred olimpijado v Londonu l. 2012.
Še vedno me je sram govoriti o tem.
Ko enkrat predelaš to,
se zdi lahko nehati in prositi za pomoč.
Ko pa se ti to dogaja, se ti zdi, da ti ni pomoči.
Bil je obraz londonskih olimpijskih iger.
NAJBOLJŠE VSTOPNICE NA SVETU
Njegov obraz je bil na oglasnih panojih.
Bilo je noro.
Menil sem, da fantje nimajo motenj hranjenja.
Fantje nimajo težav z duševnim zdravjem.
Fantje so možati, prenesejo vse
in nikoli ne odnehajo.
Nisem bil takšen. Nisem vedel, s kom naj govorim.
Počutil sem se zelo samega
pri vsem, s čimer sem se spopadal.
Celotno izkušnjo sem se mučil,
ker sem se hotel odlično odrezati.
Ker sem bil svetovni, evropski in prvak Skupnosti narodov,
se je pričakovalo, da bom osvojil olimpijsko odličje.
Uspelo mi je priti do tja.
Trenutek se mi je zdel zelo neresničen.
Ni se videlo vrhov tribun,
toliko ljudi je prišlo, povsod so bile britanske zastave.
Ne, ni bilo ravno najbolje. Domače občinstvo ga podpira.
Vidite, da ga odskok jezi.
Ne vem, kaj tu govori.
Morda so ga zmotile bliskavice, a je slabo odskočil
in zmanjkalo mu je prostora.
To je zelo slab začetek za Daleyja.
Pri skakanju v vodo
moraš biti zelo vizualen.
Videti moraš, kje v zraku si,
ko se vrtiš in obračaš.
Ko sem odskočil,
se je sprožilo veliko bliskavic,
saj ljudje fotografirajo.
Ne vedo, da to ni zaželeno.
Prvič sem prosil za ponovitev skoka.
Ničesar ni videl. Zaslepljen je bil.
Ne ve, kako je prav obrnjen pristal v vodi.
Lahko bi umrl, če bi pristal v napačnem položaju.
Temu pravimo, da se skakalec zgubi v zraku.
Že tako sem imel težave s tem
in ustrašil sem se, ko se mi je to zgodilo na tekmovanju.
Skočil sem pokonci in kričal.
Prekinili so tekmovanje.
Skakalec mora prositi za ponovitev skoka,
zato sem sodniku pojasnil, kaj se je zgodilo.
Pregledali so posnetek,
ali pa so ga že prej,
ker so vedeli, kaj bo.
Strašljivo je bilo, ko so mi naročili ponovitev.
Bila sem osupla.
Na olimpijadi še nikoli ni bilo ponovitve skoka.
Običajno bi vse premislil
in od začetka zelo počasi gradil
in spet pridobival samozavest
za vrnitev na desko.
Jaz pa sem moral skok ponoviti
pred 18 000 ljudmi in milijoni gledalcev doma.
Zelo me je bilo strah.
Spomnim se, da sem se spraševal,
kako naj se zberem za skok.
Če ponoviš skok
in je še slabši od prejšnjega,
upoštevajo zadnjega.
Bolje se je odrezal.
Boljši je od prvega skoka, ki ga je ponavljal.
2. KROG
3. KROG
4. KROG
5. KROG
Na to se je pripravljal celo desetletje.
Tako si predstavljaš,
da boš zastopal Veliko Britanijo na olimpijadi.
Srečno, Tom Daley. Država te podpira.
Ja, dober skok!
Boljši ne bi mogle biti.
Moral je biti popoln in z izjemo malega pljuska
je bil popoln.
Tista štiri leta so bila za družino zelo težka.
Vse, kar sem preživel med 2008 in 2012...
Moral sem odrasti, nisem bil več otrok.
Zdelo se mi je, da sem zelo odrasel,
čeprav sem bil star komaj 18 let.
Prvič po očetovi smrti
sem začutil veselje, bližino in radost.
Zavedel sem se,
da sva si najbolj od vsega želela olimpijsko medaljo.
Toda zgodilo se je in potem je bilo mimo.
Olimpijade je bilo konec. Kaj je sledilo?
Bom to ponovil?
Še štiri leta,
da bi šel spet na olimpijske igre?
Ni bil dobro. Ni vedel, kaj naj sam s sabo,
kaj bi rad dosegel.
Po vznemirjenju zaradi medalje
sem ostal spet sam.
V ekipi ni bilo olimpijskih zmagovalcev.
Če sem povedal, kako se počutim,
so mi očitali, da sem zmagal na olimpijadi
in nimam razloga za žalost.
Kot prepoznavno ime pa sem bil bolj zaželen kot kdajkoli.
Po očetovi smrti sem preživljal družino.
Za mamo in brata
sem skušal čim bolje poskrbeti.
Toda za vsako sponzorstvo, za vsak posel,
za vsak dobljeni funt
mi je britanska zveza za vodne športe enega odvzela.
Nenehno so mi očitali, da ne treniram dovolj
in se premalo posvečam športu,
čeprav nisem zamudil niti enega treninga.
Predan sem bil svojemu cilju in uresničitvi sanj.
Ja, veliko stvari sem delal poleg športa,
a sem se tako spopadal z vsem neprijetnim,
kar sem doživljal. Tako zelo sem se zaposlil,
da se nisem imel časa smiliti sam sebi.
Hotel sem samo iti naprej in delati stvari.
Zveza ni bila zadovoljna.
Trdili so, da to ovira njegovo delo.
Kako naj zmagam?
Skrbeti moram za družino, čeprav me ne podpirate,
ker je takšen sistem
financiranja britanskih športov.
Jezna sem bila in odzvala sem se na članek,
v katerem so pisali, da ne trenira dovolj.
Mama je napisala odprto pismo predsedniku plavalne zveze,
naj mi dovolijo delati, kar delam.
Konec koncev
se trudim dati vse od sebe v bazenu
in pri 18 letih preživljati svojo družino.
Po sezoni l. 2013
smo bili v Barceloni po svetovnem prvenstvu
in trenerju sem rekel, da se morava pogovoriti,
ker bi mu rad nekaj povedal.
Pričakoval je, da bom nehal skakati,
ker ne zmorem več,
saj je vedel, kako težko leto je bilo za mano.
A sem mu povedal, da bi se rad preselil v London.
Potreboval sem nekaj drugačnega in novega.
Potreboval sem drugačen pogled na to, kaj pomeni biti športnik.
Želel sem, da bi šel z mano,
ker je bil moj trener od prvega dne.
Kar sem imel na voljo v Plymouthu
se ni moglo primerjati z Londonom
in vsem, kar bi to prineslo.
Odločil se je ostati v Plymouth in tam delati naprej,
jaz pa sem se preselil v London.
Težava je bila, da tam ni bilo kluba.
Olimpijsko dvorano so še spreminjali,
odstranjevali so dodatne sedeže
in jo predelovali v rekreacijsko središče.
Poklical me je Alexei, vodja izvedbe,
in rekel, da bi nekdo rad govoril z mano.
Po telefonu sem zaslišal glas
in to je bila Jane.
Vsi smo vedeli za Toma, bil je vzhajajoča zvezda.
Imela sem že zvezdnike,
zato mi Tom Daley takrat ni veliko pomenil.
Alexi me je poklical.
Rekel je, da je Tom v ZDA in bo prišel trenirat k meni.
Rekla sem, naj mi sporoči, kdaj bo prišel.
Pričakovala sem, da čez nekaj tednov.
Rekel je, da pride jutri.
Rekel je, da hoče osvojiti olimpijsko zlato.
In vprašal, ali bi se preselila v London.
Zavrnila sem ga.
Zelo dobro sva se razumela.
Morda bi bil to lahko začetek nečesa novega.
Nisem vedela, kaj bo iz tega,
dokler ni rekel, da se hoče vrniti.
Ko je prišel naslednjič, sem ga spoznala bolj osebno
in izvedela, kaj se mu je takrat dogajalo.
Lanca sem spoznal marca po olimpijskih igrah.
Nekaj sem snemal v L.A.-ju.
Vzel mi je telefon, vtipkal številko
in ko mi ga je vrnil, sem videl,
da je na koncu številke mežikajoč emotikon.
Noben heteroseksualni moški ne bi napisal tega
na koncu številke, ki bi jo dal drugemu tipu.
Med prvimi pogovori
sva govorila o tem, da je nedavno izgubil očeta.
Jaz sem nedavno izgubil starejšega brata,
ki mi je bil kot oče, ker tega nisem imel.
Pred kratkim sem dobil oskarja, on pa olimpijsko medaljo.
Lahko sva se pogovarjala
o potrtosti, ki sledi doseženemu cilju.
Ko osvojiš nekaj, o čemer si vedno sanjal,
se nekaj v tebi podre
in moraš to sestaviti nazaj.
In tega ne moreš deliti skoraj z nikomer,
ker ljudje menijo, da bi moral biti hvaležen.
Moje skakanje je bilo na dnu
in menil sem, da ne bom zmogel nadaljevati.
Nisem več videl smisla.
Lance me je navdihnil, da sem vztrajal.
Navdihnil me je, da hočem blesteti.
Navdihnil me je, da sem čim boljša oseba.
Prvič sem se zavedel,
da privlačnost do moških ni le spolna.
Lahko sem se zaljubil v moškega.
Šel sem v London z izgovorom, da snemam film,
kar je bilo res, a potovanje ne bi bilo nujno.
Hotel sem videti Toma.
Priredil sem zabavo in vodstvu povedal, kdo pride.
Opozorili so me, naj se ne fotografiram z Lancom,
ker je zelo glasen LGBT aktivist.
Nočeš, da bi te ljudje imeli za geja.
Osupel sem bil. Bi bilo to slabo? V redu.
In nenadoma me je preplavil sram.
Slabo so upravljali najpomembnejši del osebe.
Njegovo srce, ljubezen, bodoče odnose in družino.
To je slabo upravljanje.
To je zanemarjanje dolžnosti in moral bi jih odpustiti.
Imeli smo krizne sestanke, kako se bomo spopadli s tem.
Izgubil naj bi vse sponzorje in oboževalce.
Kako naj bi tekmoval na Bližnjem vzhodu,
v Rusiji, v vseh teh državah?
Strašili so me s tem, kaj smem in česa ne smem.
Nikakor nisem smel pritiskati nanj, da se razkrije.
Spomnim se, da so me med intervjujem vprašali,
zakaj imam veliko gej oboževalcev.
In kaj menim o ljudeh, ki me imajo za geja.
Pa kaj, če sem? Sej ni pomembno.
In sledil je ta naslov.
TOM DALEY: ''NISEM GEJ, A MI NI MAR, ČE MISLITE, DA SEM.''
Prvič sem se počutil nerazumljenega
in narobe predstavljenega v medijih.
Strašljivo je, ko se počutiš kot suženj kulture
in britanskih medijev, ki so tu precej strašljivi.
Od tretjega leta sem vedel, da sem gej.
Nenehno sem živel življenje nekoga drugega
in se izdajal za nekaj, kar nisem, kar me je izčrpavalo.
Zato sem se odločil javno razkriti.
Zdravo. Verjetno se sprašujete, zakaj snemam to.
Sedel sem v sobi in razmišljal, kaj hočem povedati
in koliko hočem razkriti.
Nikoli mi ni bilo prijetno govoriti
o svojih odnosih.
Letos spomladi
se je moje življenje močno spremenilo,
ko sem spoznal nekoga, ki je...
Moški.
Čeprav tega ni dolgo,
so bile takrat LGBTQ plus pravice
in sprejemanje homoseksualnih športnikov
ter javnih oseb drugačno.
TOM JE BIL VEDNO POGUMEN
IN SPET JE TO DOKAZAL
Strašljivo je bilo objaviti posnetek,
a je bil odziv osupljivo pozitiven.
Pogledal jih je v oči in povedal, kdo je,
kdo je od nekdaj bil in da je srečen.
To so videli v njem in občutili.
Čutili so, da se v njem nekaj odpira.
Še vedno sem Tom.
Še vedno hočem l. 2016 za Veliko Britanijo osvojiti zlato v Riu.
Počutil sem se svobodnega, ni mi bilo več treba nositi maske
in lahko sem le...
Le živel.
In to je vse, kar si ljudje želimo,
da bi lahko živeli sami s sabo.
Lance je prišel in vse je dobilo smisel.
Rekel je, da si je zadal osvojiti zlato
in hoče, da mu pomagam to uresničiti.
Ostalo je preteklost. Čez tri tedne sem se preselila.
Premagati sem moral težave pri skoku z zasukom trupa.
Morala sem najti rešitev,
drugače Tom ne bi mogel nadaljevati,
saj niti trenirati ni hotel,
tako zelo se je bal.
Pokazala mi je posnetek iz Cirque du Soleila,
kjer nekdo z gugalnice naredi tri in pol prevrate z enim zasukom.
Si videl to?
Ja, toda kam meriš s tem?
Rekla je, da lahko ta cirkuški trik spremeniva v olimpijski skok.
Pomislil sem... V redu.
V kosteh je čutil,
da mora to narediti, ali pa ne bo več skakal.
Lance je skok poimenoval ''ognjemet''.
Kot majhna žoga padam,
potem pa tik pred koncem
naredim zasuk.
Zato je podobno ognjemetu.
Tako je skok dobil ta vzdevek.
TOM DALEY: NA OLIMPIJADO GREM ZMAGAT
TOM DALEY PRIČAKUJE ZLATO
Ni se le pričakovalo, da bi lahko osvojil zlato,
ampak da ga verjetno tudi bo.
V Rio sem šel bolj pripravljen
kot na katerekoli olimpijske igre prej.
Na srečo sva se kvalificirala za sinhroni skok,
saj so naju precej pozno povezali.
Pričakovala sva medaljo,
saj sva tisto leto osvajala odličja na vseh tekmovanjih.
Osvojili smo bronasto medaljo.
Bil sem v najboljši telesni in duševni formi.
Odlično sem bil pripravljen.
Zdelo se mi je, da sem v pravem stanju.
Bil je najboljši tam.
Bil je najboljši skakalec z 10-ih metrov v Riu.
Na tekmovanje sem šel
s pričakovanjem, da bom osvojil zlato.
Na predtekmovanju sem podrl olimpijski rekord in zmagal.
To je polfinale.
Nisem še gledal teh skokov.
1. KROG.
Bojim se, da bolje od tega ni bilo.
V Riu sem zaslutil težave, ko se mu je vnelo uho.
Nikoli ne bo priznal,
ker športniki ne smejo imeti izgovorov.
Popolnoma zbran moraš biti za varen skok,
ker padec v vodo pri 55 km/h ni šala.
Punca se je udarila v glavo in izgubila zavest.
Dvigniti smo jo morali s petih metrov.
Nekaj ljudi je umrlo.
Na odskočni deski se vedno bojim za življenje.
Na delu telesa, obrazu ali boku, naredi
določeno število trepljajev.
To skuša prikriti,
da ne bi bilo videti kot tiki.
To navado ima, saj verjame, da se v nasprotnem primeru
ne bo izšlo dobro.
V Londonu nisem smel stopiti na določene kanale,
ker bi to prineslo nesrečo.
In jaz bi bil kriv, če bi bil četrti.
Ko padeš v vodo, veš, da si zafrknil.
Na olimpijskih igrah ne smeš tako skakati.
3. KROG
Jane je običajno ob bazenu.
A je prišla k meni,
kjer sem hodil gor in dol ter gledal tablo z rezultati.
Povedala mi je, da me je hotela udariti.
Sam pri sebi sem zanikal možnost,
da ne bi prišel v finale.
6. KROG
Gledal sem ga na njegov najslabši dan v karieri
na največjem odru, kar jih obstaja.
Ko sem padel v vodo, sem pomislil, da je konec.
To je to.
In nisem vedel, kako to predelati pri sebi.
Najslabši nastop v skakalni karieri.
Če bi osvojil zlato, bi se verjetno upokojil.
Tako sem si to predstavljal.
Res je, kar pravijo.
Največje dosežke uresničiš zaradi največjih porazov.
Čeprav je surovo govoriti o porazu,
saj smo osvojili bron v sinhronih skokih.
A sva imela cilj osvojiti zlato medaljo.
Na predtekmovanju je postavil svetovni rekord.
Toda da bi ohranil to raven,
sta bila potrebna še dva svetovna rekorda,
nama pa je zmanjkalo goriva.
Zmanjkalo nama je čustvene, duševne in telesne vzdržljivosti.
Ko sem zunaj zagledal Lanca, sem se zlomil.
Rekel mi je, da moje zgodbe ni konec.
To ni konec.
Morda ti ni bilo namenjeno v Riu osvojiti zlata,
ker te mora tvoj otrok videti, kako osvojiš olimpijsko zlato.
To bova delala še štiri leta, ker vem, da si najboljši na svetu.
In to bova naredila zato,
ker bi zaključil, če bi osvojil zlato.
In če bi bilo tako, najini bodoči otroci,
ki sva jih poimenovala na prvem zmenku, ne bi videli očeta skakati.
Ne bi videli očeta delati tega, kar ga podžiga.
To je bila dobra novica,
saj sva imela delo, morala sva se poročiti in imeti otroke.
On pa se je moral pripraviti na olimpijado v Tokiu,
kjer bo blestel pred otroki.
Da bodo videli,
kako navdihujoč človek je njihov očka.
Končno sem našel perspektivo in moja samovrednost
in samozavest nista temeljili samo na skakanju.
Zavedel sem se, da nisem samo skakalec.
Sem mož, oče, prijatelj, sin.
Bistvo življenja ni bil le uspeh na bazenu.
In to mi je pomagalo spremeniti pogled na skakanje,
ko sem se pripravljal na Tokio.
Kaj se v najboljših hollywoodskih zgodbah zgodi,
tik preden vzide sonce?
Zelo temno postane.
Srce je zlomljeno. Nobenega izhoda ni.
Konec je. Dovolj ti je vsega.
To se zgodi pred tretjim dejanjem,
kjer junak vstane, zablesti in osvoji zlato.
Vedel je, da to lahko doseže. In to je postala najina misija.
A nisva vedela, da bo trajalo pet let.
OLIMPIJADA IN PARAOLIMPIJADA PRESTAVLJENI ZARADI CORONE
Zaprtje je bilo divja izkušnja.
Naučil sem se plesti, treniral sem doma,
delal sem prevrate na blazinah z zofe,
da sem ohranjal
svoje skakalne veščine.
To je bil nerealističen čas,
a sem se zavedel, da se vse lahko v trenutku spremeni.
Odpovedati se moraš misli, da lahko vse nadzoruješ,
in biti moraš prisoten v trenutku
ter živeti tu in zdaj.
Ko poskušaš vse nadzorovati,
postane pretežko in zapraviš veliko energije.
Nimaš več časa hoditi okrog kanalov po Londonu.
Nimaš se več časa trepljati po glavi
in ramah za srečo.
Ali delati drugih stvari za srečo, v katere me je sili.
Ni bilo časa za to.
Bazen, dom. Bazen, dom.
Bazen, tekmovanje, dom.
Zelo osredotočen postaneš.
Zavedaš se svojega časa in kako ga porabljaš,
saj ga hočeš preživeti s svojim sinom.
To je bilo za Toma novo.
To je bil eden od dejavnikov,
ki je sprožil mrzlico po zlatu, srebru in bronu.
Vedel sem, da je drugačen, kot je bil, ko sem ga spoznal.
TOKIO
Matt je preživel veliko časa v Tomovem krogu.
Imela sta neverjetno trden odnos.
1. KROG
Bila sta kot družina. To sta delala drug za drugega.
Vse sem dajala od sebe zanju
in onadva sta dajal vse od sebe drug za drugega in zame.
2. KROG
Kitajci so nepremagljivi.
5. KROG
Imeli so dober dan, celo odličen.
6. KROG
Pomislila sem, da imamo srebro. Nisem mislila na zlato medaljo.
Po skoku je prišel Tom.
Sedela sem tam in jima čestitala.
Krasno. Odlični smo.
Zašepetal mi je: ''Jane.
Zmagali bomo.'' Kaj?
Kaj govoriš?
Rekel je, naj pogledam rezultat.
Vedeli smo, da smo naredili vse, kar je mogoče,
da bi nas Kitajska čim težje premagala,
a je bilo to še vedno mogoče.
Rekel je, da potrebujejo več kot sto točk.
Več kot sto točk za kaj?
Pred nami so bili. Nisem sledila.
Potrebujejo več kot sto točk, da nas premagajo.
Da nas dobesedno premagajo?
Ja, je rekel.
Morali smo čakati ob bazenu,
kar je bilo najdaljše čakanje, kar si ga lahko predstavljate.
A smo vedeli, da bomo osvojili vsaj srebro.
V svetu skakanja je srebro kot zlato,
saj se predvideva, da Kitajska vedno zmaga.
Vedeli smo, da smo na Kitajsko dali ves možen pritisk
in to je največ, kar lahko.
6. KROG
Spomnim se, da sem pomislil, da je bil to popoln skok.
Uspelo jim bo.
Edino rahlo neskladje
je bila oddaljenost od deske.
Stala sem tam in gledala Toma
ter čakala, da mi pove, kaj se dogaja.
Potem je začel kričati
in vedela sem, da smo osvojili zlato medaljo.
Take stvari se ne zgodijo.
Pisatelj sem, pišem srečne konce,
a se zdijo osladni, ker življenje ni tako prikladno.
Napisal je najbolj veličastno tretje dejanje.
In zaslužil si ga je.
To je najboljše od najboljšega.
Nič ni večje od zlate olimpijske medalje.
To je upravičilo mojo selitev v London.
Upravičilo je naš poraz v Riu.
In potrdilo, da se sanje lahko uresničijo.
O tem trenutku sem sanjal.
Predstavljal sem si, da stojim na stopničkah
in pojem državno himno.
Stati na olimpijskih stopničkah
se ne primerja z ničemer
in nikoli več ne bom občutil česa podobnega.
Ni nam bilo dovoljeno biti skupaj,
a sva moral drug drugemu podeliti zlato medaljo,
kar je nekaj zelo posebnega
in menim, da tega ne bi smeli opustiti.
Vedno sem vedel, da zmorem.
Ko sem postajal starejši,
sem se moral sprijazniti z dejstvom, da mi morda ne bo uspelo.
A nam je.
Kljub temačnosti COVID-a
je bil na svetu še vedno prostor za radost.
Bil je čas, da je nekdo, tako zelo predan
temu športu, osvojil zasluženo zlato.
Ne zavedaš se, dokler ne gledaš nazaj,
koliko si vložil v...
Olimpijsko zlato medaljo.
In vsi trenutki, ko se ti je izmaknila...
In vsi trenutki, ko nisi bil dovolj dober...
Strto srce na tekmovanju, kjer ne prideš v finale...
Vsemu temu je sledil ta dan. Ta neverjetno izjemen trenutek.
Te olimpijske igre so bile nore, ker smo bili ločeni.
Dosegel sem vse svoje cilje v športu
in zadovoljen sem bil s svojo kariero.
Menil sem, da sem končal.
Lahko sem užival v številnih stvareh,
preživljal sem čas z družino
ter užival v malih stvareh v življenju.
L. 2023 smo bili v Colorado Springsu,
kjer se je Phoenix rodil.
Prišli smo prej
in šli v olimpijski in paraolimpijski muzej.
Ljudje so hitro prepoznali Toma.
In preden smo se zavedli, se je osebje zbralo
na balkonih okrog osrednjega dela, kjer smo stali,
in mu začelo ploskati.
Obstaja posnetek, ki kaže, kaj pomeni biti olimpijec,
kaj je potrebno za to.
Trdo delo, kri, pot, solze, predanost.
Na moji desni, kjer je bil Tom, je bila tišina.
Pogledal sem ga. Drugič...
Morda tretjič, sem ga videl jokati.
Robbie se je obrnil k meni in vprašal, kaj je narobe.
Povedal sem, da pogrešam skakanje.
Želim si spet tekmovati,
ker je bila to najbolj zabavna stvar v življenju.
Rekel je, da me hoče videti na olimpijadi.
To je bilo dovolj, da sem začel
razmišljati o možnosti, da bi se še zadnjič vrnil.
UCLA OLIMPIJCI
Ne vem, ali se bo izkazalo za neumnost,
da sem se vrnil,
ali pa bo to priložnost, da se malo zabavam,
da to delam sproščeno in za zabavo.
Pariz 2024 je nedvomno cilj.
Čez eno leto bo,
morda bom na skakalni deski, morda ne.
Eno je reči, da imaš druge cilje,
družino in otroke,
toda tekmovalnost v tebi je to, kar te žene.
Odločili smo se preseliti v L.A.
Opravil sem nekaj klicev
in začel trenirati s Tomom Stevensom na UCLA-ju.
In počutil sem se, kot da sem spet doma.
Danes je v načrtu ogrevanje, kondicijski trening in nekaj skokov,
da se telo zažene. Star sem.
V sebi imam moč za še en poskus. Menim, da zmorem.
Lahko dosežem tekmovalno raven
in nastopim pred svojima otrokoma
na olimpijskih igrah.
Še vedno ima sposobnost, da nas povzdigne
in spodbudi, da cenimo svoj šport
in njegovo vlogo v njem.
Treniranje je popolnoma drugačno.
Treniral sem eno leto namesto štirih.
Rutino sem spremenil in treniral le enkrat na dan
namesto dvakrat.
Izbral sem le sinhrono kategorijo,
zato me ni skrbelo za samostojne skoke,
kar pomeni nič skokov z zasukom trupa in stoje na rokah.
Osredotočil sem se na štiri najboljše skoke.
Lahko sem treniral na UCLA-ju in nisem bil v okolju,
kjer se ustvari velik pritisk,
saj se vsi trudijo biti najboljši
in je vse napeto. Lahko sem treniral
brez vsega tega in resnično užival.
EKIPA VB
Ničesar nisem jemal kot zagotovljeno.
Vedel sem, da je tokrat res zadnjič,
saj se l. 2028 ne morem vrniti.
PARIZ
Pred prvim skokom sem se počutil,
kot da sem že zmagal.
Ko sem videl otroka in moža med občinstvom,
sem vedel, da je to to, kar sem hotel.
1. KROG
4. KROG
EKIPA DALEY
Na trnih sem. Vemo, zakaj.
Na vrsti sta Noah Williams in Tom Daley.
To je verjetno Tomov zadnji skok.
Ne bosta osvojila zlata, a bosta stala na stopničkah.
Tom Daley je uresničil sanje in nastopil
na petih olimpijadah, v Pekingu, Londonu, Riu,
Tokiu in zdaj Parizu.
Tomas Daley.
Tom Daley je dopolnil zbirko.
Osvojil je več medalj
na 10-metrski skakalnici kot katerikoli skakalec.
Morda lahko skačeš 10 let, preden se telo upre.
Tom je skakal 20 let.
Ni se mi zdelo, da ju vidim
po enem olimpijskem dogodku,
ampak po celi karieri.
Zaključil sem po neštetih urah,
dnevih, tednih, mesecih in letih, ki sem jih posvetil športu.
Zaljubil se je v šport, ki vsebuje lepoto in športnost.
Šport, kjer je lahko pilil svoj perfekcionizem.
Nastop traja 1,6 sekunde in v tem času
mora cel kup stvari potekati pravilno.
Rekel je, da hoče, da vem, da me ima zelo rad.
Da ve, da nikoli ne izrazi, kako rad me ima
in koliko mu pomenim.
Veliko sem žrtvovala, da je Tom Daley
uresničil sanje.
Svoje sanje in moje.
Potrditev, da zanj nisem le trenerka,
mi je seveda pomenila več kot karkoli.
Življenje sem posvetil skakanju.
Življenje sem posvetil popolnosti v 1,6 sekunde.
Štiri leta sem treniral
za nekaj, kar se zgodi v desetih sekundah.
In ničesar ne bi spremenil.
To je bilo najboljših 23 let, kar si jih lahko predstavljam.
Užival sem, spoznal sem krasne ljudi,
potoval sem v čudovite kraje.
Ja, včasih je bilo zelo težko
in zahtevno, včasih sem čutil,
da ne zmorem več, a sem vztrajal.
Zelo me veseli,
da lahko to delim z Robbiejem in Phoenixom.
Da imam ta spomin,
ki jima ga lahko kažem vse življenje
in ga delim z njima.
Srečo imam, da imam okrog sebe ljudi,
s katerimi lahko sproščeno govorim
o čemerkoli.
Za to sem moral tudi sam podreti svoje zidove.
Ker sem se dolgo skrival za njimi.
Slišali smo, da se boste upokojili in je to zadnja olimpijada.
Povejte, zakaj ste se tako odločili in kako se počutite.
Težko je govoriti o tem.
Občutek je čuden.
Občutek imam,
da edine stalnice v mojem življenju ni več.
PEKING 2008
Čas bo pokazal, kaj me zdaj čaka,
a sem prepričan, da bodo vrhunci
in padci kot do zdaj, vendar vem,
da so Lance, Robbie in Phoenix moja prioriteta.
Po očetovi smrti sem skušal zapolniti praznino.
Ko zdaj gledam nazaj,
vidim, da tega nisem delal le zase,
ampak za prijatelje, družino, sotekmovalce, državo,
kar mi je dalo odločnost,
ki sem jo potreboval v karieri.
Veselim se prihodnosti
in tega, kar bomo s fantoma in Lancem dosegli.
Prevod: Taja Filipič Iyuno