Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Vart ska du idag? - Va?
- Vart ska du idag, Tom? - Okej.
Idag åker jag till OS. Jag har precis gått upp.
Jag äter frukost och klockan är ungefär kvart över åtta,
jag åker härifrån kvart i nio.
Jag äter frukost, går upp och tar på mig min OS-träningsoverall
och packar ner det sista i min väska.
- Ser du fram emot det? - Ja.
- Vart ska du idag? - Va?
- Vart ska du idag, Tom? - Okej.
Idag åker jag till OS. Jag har precis vaknat.
Jag äter frukost. Klockan är ungefär kvart över åtta.
Jag åker härifrån kvart i nio.
Jag äter frukost, går upp och tar på mig min OS-träningsoverall
och packar ner mina sista saker i en väska.
Jag tror inte att jag någonsin har sett det här förut.
Det är kul att se sig själv så.
Jag svarar på frågor och framstår som en annan person.
Jag har aldrig haft någon medieträning
förutom att jag har haft en kamera som följer mig,
sedan jag var kanske 9 eller 10 år gammal.
Min pappa hade alltid med sig en videokamera.
Du vill få med det på film.
Det är uppenbart att jag var irriterad över att han filmade allt.
Men det är ett fint minne att ha, när jag åker till mitt första OS.
Jag ser på ett barn som inte har en aning om hur hans liv kommer bli.
Han är kaxig, otroligt självsäker och riktigt cool.
Möt Tom Daley, det olympiska underbarnet. Han är bara 13 år
och bemästrar de fysiska och mentala kraven på språngbrädan.
Tom Daley är född för att dyka.
Han tillbringar sin tid med att titta ned
från den skrämmande höjden på 10-metersplattformen.
Tom var en mycket älskvärd bebis som älskade att gosa.
Han hade redan som bebis ett fantastiskt sinne för humor.
Han fnissar åt allt.
Han älskade vatten. Han tyckte om att lära sig simma.
Klappa händerna om du är riktigt glad
Du kan också glädja andra som på denna jorden vandra
Klappa händerna om du är riktigt glad
När Tom var ungefär sju år gick vi till en lokal simhall.
De hade en lektion i simhopp.
Tom blev fascinerad och sa: "Mamma, jag vill prova det där."
Jag bokade hans första lektion och han älskade det.
Resten är historia, antar jag.
Jag fick ett samtal från hans tränare
som sa: "Du måste se den här killen. Han är något extra."
Jag kom och tittade i 15 minuter. Jag sa till alla där: "Vet ni vad?
Jag tror inte att den här pojken kommer att bli simhoppare."
Han hoppade faktiskt inte.
Han stod längst bak på dykbrädan och grät floder,
Han vägrade att gå upp på brädan och hoppa.
När jag väl såg honom hoppa var det tydligt att han hade talang.
En glad Tom är en bra Tom. En ledsen Tom är inte lika bra.
När saker gick fel grät han, blev upprörd och frustrerad.
Han klarade inte av det.
Han deltog i tävlingar när han var åtta år gammal och han vann.
Alla tyckte att det var fantastiskt.
När han var nio år bestämde de sig
för att skicka honom till en tävling i mer avancerad klass.
Han behövde förstå att han inte alltid kunde vinna.
Men han vann faktiskt även den tävlingen.
Jag kommer alltid ihåg vad en sportchef sa till mig.
Tom var den största talangen han sett på 20 år.
2005 års mästare för pojkar, som representerar Plymouth Diving,
Thomas Daley.
År 2005 satte jag mig ner med ledningen för British Diving
och berättade för dem att grabben kanske kunde vara med i OS 2008.
Jag kände mig nästan oövervinnerlig under den här perioden,
och jag tror att det beror på min pappa.
Han har hoppat i fem, sex år nu. Han har simmat sedan han var fyra.
Under ett offentligt evenemang såg han dem hoppa från dykbrädorna.
Han ville prova eftersom det såg spännande ut.
Rob hämtade honom och tog med honom till poolen.
Han tittade på när Tom tränade. Han älskade att titta.
Han följde med honom på tävlingar. Rob var alltid vid hans sida.
Förr var jag livrädd för att lämna hemmet.
Jag var så rädd och orolig för allt.
Jag grät mig till sömns de flesta nätter
när jag var på träningsläger och tävlingar.
Jag minns att jag åkte till en tävling i Australien.
Jag var 10 år gammal på andra sidan jorden,
jetlaggad och sömnlös, delade rum med andra och grät.
Det var ett Jekyll och Hyde-scenario.
Han mådde bra på dagen. Han dök och kände sig glad.
På kvällen, när jag gick och lade mig, ändrades det.
Han fick panik och grät hejdlöst.
Han ringde mig klockan två på eftermiddagen.
Han grät och bad mig komma och hämta honom. Han kunde inte sova.
Jag blev nästan inte uttagen till lag för att jag inte ville resa.
Jag missade tävlingar för tränare och laget tyckte jag var en belastning.
Han sa: "Jag är hellre död än att vara på träningslägret.
Om du lämnar mig ifred, hoppar jag ut genom fönstret."
Det var en så traumatisk period att jag förtränger den.
Men jag minns tävlingarna med värme,
vännerna och platserna. Jag gick till en assistents rum,
knackade på lagledarens dörr vid midnatt. Jag var en plåga.
Om vi behöver fem anställda för att ta hand om honom, så får det bli så.
Det kommer att vara värt det för honom att utvecklas och mogna.
Jag vet fortfarande inte varför det var så.
Men jag kände mig trygg när jag var hemma,
så det fanns ingen annanstans där jag kände mig lika trygg.
En sak som slog mig med Tom
var hur han höll isär saker och ting i livet.
Hans familjeliv, skolan, hans vänner, hans simhopp, hans medieliv.
Allt hölls åtskilt. Om det blandades ihop hatade han det.
Medierna kunde inte vara där när det inte var dags.
Han var mycket framgångsrik inom vart och ett av dessa områden.
Han gav verkligen allt.
Han blev rätt känd inom simhoppsvärlden.
Han var med i tidningen och på nyheterna och folk kände igen honom.
Jag började med simhopp när jag var åtta år och insåg
att jag hade en framtid och kunde nå de olympiska spelen,
när jag vann U18-titeln vid tio års ålder.
Kaxiga lilla skitunge!
- Hur hanterar du berömmelsen? - Jag har gillat det hittills.
Telefonen har inte slutat ringa. Allt går som det ska.
Då hade jag ingen aning om hur detta skulle påverka mitt liv.
Han gör vad som helst för att någon ska be om hans autograf.
Välkommen upp på scenen, Tom Daley.
Att vara så ung och plötsligt hamna i rampljuset,
kändes som att inget kunde gå fel.
Innan OS deltog han i EM.
Han var 13 år. Han vann faktiskt, vilket var fantastiskt.
Alla sa att han var för ung för att åka till Peking.
Han skulle bara vara 14 år.
Vi var tvungna att hålla många möten.
De bestämde att han fick åka till OS i Peking.
Jag kände att jag kunde uppnå vad som helst. Allt jag ville.
Vinna nationella eller europeiska titlar, kvalificera sig till OS,
eller lära sig nya hopp. Det kan vara enda gången
jag verkligen kände mig lycklig med allt i mitt liv.
Efter att ha kvalificerat sig till OS var uppmärksamheten intensiv.
Det är en bra upplevelse, men ganska hektisk.
När jag går runt, pekar många tjejer.
De pratar extra högt: "Gud, det är Tom Daley."
Det får mig att skratta. Jag gick in på Starbucks och fick gratis kaffe.
Det har sina fördelar att bli igenkänd.
Känner du dig stressad över att vara i OS i Peking nu,
med all denna uppmärksamhet?
Uppmärksamheten har varit fantastisk. Jag har älskat all media.
Jag älskar dagsutflykterna i London. Jag tycker om det.
Att gå på BAFTA med min pappa och åka på övernattningsresor
var verkligen roligt. Jag ser tillbaka på den här perioden
inte bara som början på resten av mitt liv,
utan också som fina stunder med min pappa.
Jag ser tillbaka på det och tänker: vad stolt han var.
Han var verkligen stolt över mig. Det betyder väldigt mycket.
Hur behandlar dina vänner dig?
De är stöttande och säger uppmuntrande saker.
De ställer frågor och är stöttande hittills.
De behandlar mig som vanligt i skolan.
"Hittills", det är nyckelordet där.
Lägg dina saker i väskorna och sedan...
Okej.
Då bodde jag hemma hos mina föräldrar
och mina två yngre bröder, William och Ben.
Sjuttioett.
- Sexton kilo. - Det är bra.
Det är roligt att se, att jag är på väg till OS,
ska tävla mot vuxna, och min mamma packar min väska.
Det summerar min upplevelse av att åka till OS vid 14 års ålder.
Skynda dig nu. Lunchen ligger i din ryggsäck, okej?
Jag undrade vad jag hade gett mig in i.
Det här är ett speciellt sommarlov.
Vi satte upp mål för honom. Ett var att vara nöjd med sin insats.
Att lära sig mycket. Och sist men inte minst, att ha kul.
Blakey, grabben.
Nej, jag sov dåligt i natt. Jag sov hemskt i natt.
Jag är helt slut.
I Peking delade jag rum med Blake, som var dubbelt så gammal som jag.
Så vi hade inte så mycket gemensamt. Vi var olika.
Vi hade inga gemensamma intressen. Det var verkligen som en...
Vi skulle gå till bassängen och börja där.
Vi ska göra vårt bästa.
Vi hade framgångsrika tävlingar, men vi misslyckades också ibland.
Tom, var är vi?
Vi är i Xi'ans dykbassäng där vi tränar.
Det är vårt andra träningspass. Vi hoppar in och värmer upp.
Avsluta sen i poolen fram till kl. 16.00.
Leon Taylor hade varit min mentor sedan jag var tio år.
Han var en stor inspirationskälla
när jag såg honom ta en olympisk silvermedalj 2004.
Vi brukade prata i telefon och träffas på tävlingar.
Han kom till OS-byn för att ge stöd och hjälpa mig hantera stress.
Han visste hur det var i OS, hur man hanterar stor press,
och hur det kändes inför publik.
Det skulle ha varit mitt fjärde OS.
Jag tävlade fortfarande, men jag var skadad.
Jag slutade tävla före Peking för läkarna sa att jag var färdig.
Jag klev in i kommentatorsrollen
och jag var också tillgänglig för honom i Peking.
- Var försiktig. Försök inte slå den. - Lyssna på din partner. Var varsam.
Så han försöker smälla till den.
Jag pratar med honom om hemlängtan eller nervositet.
Hur känns tyngden? Allt är väl lite annorlunda?
Ja, men det har varit bra eftersom jag kunnat varva ner
och förbereda mig inför tävlingen, så det har varit bra.
Kommer du le på brädorna?
- Javisst. - Vi ses där. Snyggt jobbat.
Det är lustigt att se tillbaka
och tänka att jag bara var ett barn, som gjorde min grej.
Jag tog inget på alltför stort allvar.
Jag minns det som den bästa tiden i mitt liv.
Den bästa tiden i mitt liv.
Simhopp är en stor sport i Kina och när du går runt
känner folk igen dig, även i byn. Till och med kinesisk personal.
I de nationella mästerskapen kan det vara 15 föräldrar i publiken.
Att tävla inför 18 000 människor var en stor förändring.
Jag var inte beredd på hur det skulle kännas förrän jag gjorde det.
När jag var där var jag inte beredd på det.
Jag hade en nervös ryckning som jag inte kunde stoppa.
Jag kände mig osäker på det.
Du har sju domare.
De sätter poäng från 1 till 10.
Du tar bort de två högsta och de två lägsta.
Det som återstår läggs ihop beroende på svårighetsgraden.
Det låter komplicerat. På sätt och vis är det så.
Tom Daley är tillbaka på sjunde plats.
Jag hade en chans att hamna på pallen där.
Men jag kan se tillbaka och säga till lille Tom:
"Du kommer vara med i fler OS."
Han kanske hoppade lite väl säkert, men det är förståeligt.
Han var 14 år gammal i en OS-final.
Jag åkte till OS och visste att det skulle bli mitt första.
Jag var där för att det stod skrivet i stjärnorna. Allt föll på plats.
Jag lärde mig hoppen. Jag presterade. Och jag tog mig till OS.
Det var en lärorik upplevelse. Jag kunde ta till mig allt.
Oroa dig inte för resultatet.
Jag kan dra nytta av min erfarenhet i London 2012.
För Blake var det mer av en sista chans.
Det var hans sista chans att vinna en olympisk medalj.
Vi var på helt olika nivåer i den tävlingen.
De måste få till det perfekt,
om de ska ha en chans att komma nära topp tre.
Det blir nog ingen medalj idag för det brittiska laget.
Tom behöver bara lite mer finjustering,
lite mer erfarenhet i de stora tävlingarna.
De har satt fart på fantasin hos barnen i Storbritannien.
Alla känner till Tom, alla vet om simhopp.
Jag tror verkligen att de har en chans 2012.
De går från styrka till styrka.
Jag minns dagen efter, något hände på presskonferensen eller i mixzonen
där Blake sa något och skyllde på mig.
Det uppstod en situation och han sa att jag inte dök bra.
Jag har mer erfarenhet än Tom.
Jag var okej. Jag hoppade inte så bra jag kunde,
men gjorde ändå ett hyfsat jobb. Tyvärr gick det inte så bra för Tom.
Det var kämpigt för mig att försöka få honom redo.
Jag minns bara att han ringde sin mamma och bad om ursäkt.
Jag sa: "Lägg på. Det är inte över." Jag tror han tog det hårt.
Det var fel att en 13-åring sa åt en 26-åring vad han skulle göra.
Jag insåg inte att det var en stor sak
förrän jag läste om det dagen efter i tidningarna.
Media fick nys om det och gjorde det till en rubrik.
Idag gav vi 100 % i varje hopp.
Efter det tredje hoppet gick det inte så bra.
Jag måste ha försökt för hårt och gjort allt så bra jag bara kunde.
Det var bara inte min dag idag.
Det är härligt att vara tillbaka, men jag saknar faktiskt Peking.
Det känns bra att komma hem och jobba hårt för att uppnå resultat i London.
Att vara en offentlig idrottsutövare
och samtidigt gå i skolan, mentalt måste det vara tufft.
På hemresan från Peking
förändrades allt när jag gick tillbaka till skolan.
Efter OS blev jag ibland kallad konstiga saker,
och sedan blev det mer och mer.
Jag trodde det skulle toppa och sen avta.
När det nådde toppen blev det kvar där.
Efter åtta månader av folk som kallar dig öknamn...
Jag minns att det var hemskt i skolan.
Jag och mina vänner fick en nyckel för att låsa in oss i ett klassrum
för att komma bort från folk vid lunchtid.
Du gör det du älskar att göra och sen hånar de dig i skolan.
Jag förstår inte vad som händer.
Det påverkade mitt liv hemma, i skolan och när jag simhoppade.
Jag kände att världen höll på att gå under efter en fantastisk sommar.
Jag hade uppnått min dröm om att komma till OS
och när jag återvände till skolan kände jag mig som en utomjording.
Man får många kommentarer på lekplatsen och vissa kastar saker.
Folk förstår inte hur mycket det påverkade mig
eftersom jag inte pratade om det.
Jag kände mig generad av att folk var elaka mot mig i skolan.
Jag berättade inte för min familj förrän det blev illa,
tills de hörde mig gråta och jag inte gjorde något alls.
Jag förstår inte varför de gjorde det.
De borde ha varit stolta över hans prestationer
och att de gick på samma skola.
En gång blev jag tacklad i rugby på skolgården under lunchen.
Jag sa till mina föräldrar att jag inte orkar mer.
Jag kan inte gå till skolan. Jag vill aldrig gå till skolan igen.
Jag vill bli hemundervisad.
Skolan var inte särskilt stöttande.
Barnen gjorde som de ville. Lärarna ingrep inte.
Till slut fick min pappa ett mejl eller brev
från någon vid Plymouth College
och de kunde erbjuda mig ett stipendium.
Min första dag i Plymouth var jättebra.
Det är trevligt att träffa nya människor
och det är en annan atmosfär.
Jag tycker synd om den där grabben som var tvungen att förklara allt.
Det blev så svårt för mig att hantera mobbning.
Sedan måste man förklara det på nyheterna och för folk.
Det är svårt att låta alla veta vad du går igenom.
De har många olika elitidrottare.
Det är toppen att gå på en skola med andra idrottare
som förstår vad man går igenom och vikten av träning.
Hur man hinner med skolarbete. Vi delar erfarenheten.
På den tiden hade jag personal som saknade omdöme.
Det är inte förvånande att saker väntade när jag slutade skolan.
Kamerorna väntade på mig utanför skolan.
Simhopp gick inte så bra och några månader efter att jag börjat skolan
hade jag ett helt annat tankesätt.
Det var då jag fick åka till mitt första världsmästerskap.
Dags för herrarnas 10-metershopp.
Mina damer och herrar, välkomna finalisterna.
Det var min första chans att kliva upp på världsscenen sedan OS.
Representerar Storbritannien.
- Från Storbritannien. - Tom Daley.
Det var i Rom. Jag minns att min pappa kom för att titta på mig.
Jag visste var han stod eftersom han viftade med en stor flagga.
Han gjorde åskådarna runt omkring sig rasande,
för den träffade deras ansikten, men han brydde sig inte.
Han ville att jag skulle veta var han var.
Han brydde sig inte om hur det gick, om jag kom sist och misslyckades.
Det fanns ingen oro om resultatet.
Han ville bara vara där. Han älskade att se mig hoppa.
Kom igen, Tom.
Representerar Storbritannien.
Jag låg fyra, när han som hoppade efter mig halkade.
Jag hade säkrat brons, min första individuella medalj i ett VM.
Sedan misslyckades Matthew Mitcham, den tidigare olympiska mästaren.
Så jag var garanterad minst ett silver.
Det kändes omöjligt att Qiu Bo skulle klanta sig.
Det var ett ögonblick som kändes som en evighet.
Jag minns bara hur alla blev helt galna.
Jag undrade vad som hände. Och jag ser att poängen kommer upp.
Jag var etta och blev världsmästare vid 15 års ålder.
Herregud, Tom Daley är världsmästare.
Tom Daley, grattis. Fantastiskt.
Det gav mig hopp och inspiration att jag skulle kunna göra det igen.
Min pappa fick se mig göra det.
Min pappa såg mig stå högst upp på podiet.
Jag tänker ibland tillbaka på mitt yngre liv
och gick jag och såg OS i Peking 2008?
Vann jag en europeisk titel vid 13 och ett världsmästerskap vid 15
eftersom min pappa inte fick se mig vinna resten av tävlingarna
och bli den jag är idag?
Min pappa tog med mig på varje träning och tävling.
Han fanns där för mig under både bra och dåliga dagar.
Han fanns där för mig genom allt.
Han var den jag kunde prata med om allt
och jag kände att han alltid stod på min sida.
När jag inte hoppar bra blir jag så frustrerad och arg.
Jag hanterar det genom att sitta i bilen,
och prata med pappa som får mig att må bättre.
Han stöttar mig till fullo, om jag inte hade hans stöd,
skulle jag inte vara här nu, eftersom...
Jag kunde inte fortsätta utan hans stöd.
Jag deltog i en tävling i Tyskland 2006.
Jag hade det tufft med simhoppning. Jag hade mentala blockeringar.
Jag var så livrädd för att hoppa från 10-meter att jag bröt ihop
mitt under en tävling.
Jag var tvungen att dra mig ur tävlingen
och säga till domaren: "Jag är så ledsen,
jag kan inte fortsätta."
Jag var så upprörd. Jag gick och satte mig med min pappa.
Jag visste inte förrän vi kom hem
att han hade skjutit upp sin operation två veckor
för att kunna komma till tävlingen och se mig hoppa.
Han visste hur mycket det betydde för mig att han var där.
En dag var han borta när jag kom hem från skolan.
Mamma sa: "Allt är okej, men vi ska åka till sjukhuset."
Jag frågade varför han var på sjukhuset. Vad händer?
På sjukhuset såg jag honom ligga i sängen med bandage runt huvudet.
Då fick jag reda på att han precis hade fått en hjärntumör
stor som en grapefrukt bortopererad.
Inom två veckor var jag på sjukhuset och den togs bort.
De tog bort 80 %. De var tvungna att lämna 20 % kvar
eftersom det var sammanflätat med blodkärl och nerver.
Det var för riskabelt att ta bort mer.
Då fick jag inte veta att det var obotligt.
Jag hade alltid den hoppfulla optimismen
att han skulle återhämta sig. Man ser sina föräldrar som oövervinnerliga.
Man tror att föräldrar alltid kommer att finnas där för en.
Åtminstone tills du växer upp.
Min tumör har börjat växa igen, även om den fortfarande är liten.
Jag måste förbereda mig inför nästa röntgen.
De kunde inte ta bort den. De jämförde det med att ha en ballong
och försöka skära i den utan att den spricker.
År 2011 var jag iväg på träningsläger i Mexiko.
Jag blev kallad in i ett rum för att prata med min mamma i telefon.
Jag undrade vad som hände.
Min mamma sa: "Hej, Tom, ville bara säga
att du behöver komma hem i eftermiddag. Din pappa mår dåligt.
Han är i vardagsrummet och får palliativ vård."
När jag åkte var han okej. Han skulle bli bättre.
Hur skulle jag kunna fortsätta till nästa OS?
Hur skulle jag klara mig utan honom?
Så fort Rob såg Tom
fick han en gnista igen och han kom till liv.
När jag inte tränade eller var i skolan
satt jag bredvid honom och övade inför mitt teoriprov för körkortet.
Det var det enda vi fortfarande kunde göra tillsammans.
När jag fyllde 17 den 21 maj,
ville han komma till fönstret, men han kunde knappt gå.
Men han försökte ändå ta sig till fönstret.
Jag tog min första körlektion, kom tillbaka,
och den 27 maj gick han bort.
Jag fortsatte att krama hans hand och han kramade min.
Jag minns sista gången han kramade min hand.
Och han kramade inte tillbaka längre.
Det är en chock, även om man vet att det kommer att hända.
Jag förlorade inte bara min pappa. Han var så mycket mer än så.
Han var min största supporter.
Min bästa vän.
Mentor.
Hela vårt liv stannade upp.
PAPPA TILL OLYMPISKA MÄSTAREN TOM DALEY FÖRLORAR KAMPEN MOT CANCER
Ibland minns jag inte vad som hände.
Det var som om jag
och gjorde vad jag trodde var rätt och vad andra ville.
Eller vad jag trodde att andra förväntade sig av mig.
Eller hur folk förväntade sig att jag skulle bete mig.
Jag vet inte hur jag känner mig. Det känns konstigt.
En del sitter i hörnet och gråter.
Jag skämdes för att jag fortsatte, men jag tror att pappa ville det.
Efter en månad i sängen frågade han varför jag inte tränade.
Jag stängde liksom av.
Jag vet inte varför, men jag gick och tränade dagen efter.
Jag åkte till de nationella mästerskapen tio dagar senare.
Jag bara fortsatte. Jag visste inget annat.
Jag hade ingenting eller någon annan. Jag var ensam.
Jag var tvungen att vara modig, som jag alltid måste,
för jag ville alltid upprätthålla en fasad
av att allt skulle bli okej. Men det blev det inte.
Men jag visste inte hur jag skulle hantera det.
Han bestämde sig för att träna och bete sig normalt
som ett sätt att fokusera på något annat.
Jag antar att han delade upp sin tid igen,
så att han är 100 % fokuserad på något annat,
och därför inte tänker på annat.
TOM DALEY SÖRJER SIN FAR ROB PÅ BEGRAVNING I PLYMOUTH
Folk stod på stegar och försökte ta bilder av mig...
När jag såg min pappa bäras i en kista.
De ombads att inte komma.
När jag tänker på det nu känns det så kränkande.
Det är en väldigt ensam upplevelse.
Absolut.
Med allt jag vet nu,
skulle jag ha undvikit all kontakt med pressen.
Du behöver tid att sörja, tid att bearbeta vad som hände.
Jag kände att jag behövde vara modig för andra i samma situation,
när det rätta var att visa att jag kämpade.
Jag kunde inte prata med mamma eller mina bröder om mina problem.
Jag ville inte göra dem upprörda. Så jag höll det alltid för mig själv.
Jag hade inte det där utloppet för att släppa ut alla mina tankar.
De enda jag kunde prata med. "Tittar du där hemma?"
I slutet av 2011 blev jag tillsagd att gå ner i vikt
av vår prestationschef på British Diving.
Han sa att jag var överviktig och behövde se smalare ut,
mer som jag såg ut 2008.
Det var första gången jag kände att jag blev betraktad och bedömd.
Inte för hur jag hoppade, utan för hur jag såg ut.
Jag vidtog ganska drastiska åtgärder
för att se till att maten inte stannade i min mage.
En rationell person skulle veta att jag inte var tjock,
men det var allt jag kunde tänka på inför OS.
Jag hade en dagbok där jag skrev ner datum och min vikt.
Jag blev lämnad ensam med den kampen.
Även när jag hade möten med min idrottspsykolog.
Jag kunde inte ta upp det. Det kändes fånigt att prata om det.
Men i mitt huvud var det vad jag tänkte på varje dag.
Varje gång jag bestämde vad jag skulle äta,
om jag ens borde äta det, så blev jag så hungrig
att jag åt alldeles för mycket och fick så dåligt samvete
att jag var tvungen att göra något åt det.
Det var mer än bara en ätstörning.
Det speglade hur mycket stress och ångest
han upplevde när han skulle kvala till London 2012.
Jag skäms fortfarande över att prata om det,
men nu när jag har fått perspektiv
verkar det lätt att stanna och be om hjälp.
Men när man är mitt i det känner man att det inte finns hjälp.
Han var ansiktet utåt för London 2012.
När jag såg hans ansikte på stora skyltar kändes det helt galet.
I mitt huvud hade killar inte ätstörningar.
Eller psykisk ohälsa.
Killar förväntas vara tuffa och kunna hantera allt.
Det gjorde jag inte. Jag visste inte vem jag kunde prata med.
Poängen här är att jag kände mig ensam med alla mina problem.
Upplevelsen var nästan tortyr. Jag ville göra bra ifrån mig.
Att vara världsmästare, Europamästare och samväldsmästare,
med stora förväntningar på att vinna en olympisk medalj.
Men vi tog oss hit. Vi klarade det.
Jag minns ögonblicket som så overkligt.
Man kunde inte se toppen av läktarna
med den enorma publiken och de brittiska flaggorna.
Nej, det är inte så bra. Han får ett enormt stöd.
Han var uppenbart frustrerad vid starten.
Jag vet inte vad han sa. Kanske blixtarna störde honom.
Han tappade kontrollen vid starten och utrymmet tog slut.
Det är en dålig start av Daley, precis som i kvalet.
Du måste ha riktigt bra koll när du hoppar.
Du måste se var du är när du snurrar runt och vrider dig.
När jag lyfte, tog många bilder med blixt.
På hemma-OS tar folk foton. Ingen visste att man borde låta bli.
Det var första gången jag bad om att få hoppa om.
Han sa: "Mamma, jag kunde inte se.
Jag vet inte hur jag hamnade i vattnet."
Det kunde ha dödat honom om han hade landat illa.
En sådan situation kallas twisties.
Jag hade kämpat med twisties och när det hände här fick jag panik.
Jag reste mig, klappade i händerna och ropade, och tävlingen avbröts.
Den tävlande måste be om att få hoppa om.
Jag gick till domaren och förklarade vad som hade hänt.
De gick igenom bilderna. Jag tror de visste vad som skulle komma.
När de sa åt mig att hoppa igen blev jag livrädd.
Jag tänkte, herregud, jag minns inte en omhoppning i ett OS.
Normalt sett börjar man om igen och bygger upp det långsamt.
Du listar ut hur du får självförtroende på brädan.
Men jag gick upp igen för att hoppa
inför 18 000 personer och miljoner hemma i tv-sofforna.
Jag var rädd för att göra det igen. När jag stod på brädan tänkte jag:
"Hur ska jag våga göra det igen?"
Om du hoppar sämre än förra gången är det det här hoppet som räknas.
Det är bättre. Bättre än det förra hoppet, så han är på rätt väg.
Det är det du har jobbat för i över tio år.
Det är precis som du föreställde dig
när du valde att representera Storbritannien vid OS.
Lycka till, Tom Daley. Hela landet står bakom dig.
Ja, det är ett bra hopp! Han kan inte göra mer än så.
Det behövde vara perfekt och bortsett från några stänk, var det perfekt.
De där fyra åren var otroligt tuffa för vår familj.
Allt jag var tvungen att hantera mellan 2008 och 2012.
Hur mycket jag behövde växa upp och förändras från det lilla barnet.
Det kändes som om jag hade vuxit upp oerhört mycket.
Även om jag precis fyllt 18 där.
Det var första gången jag kände glädje sedan min pappa dog.
Det var ett ögonblick då jag tänkte:
"Vi ville ha en OS-medalj mer än något annat."
Men så hände det och sen var det borta.
London 2012 var över. Vad skulle hända härnäst?
Kommer jag göra det igen? Lägga ytterligare fyra år
på att kanske få åka till ännu ett OS?
Han var missnöjd.
Han visste inte vad han skulle göra eller var han ville vara.
Jag var euforisk efter att ha vunnit brons men jag var ensam.
Ingen i mitt lag hade OS-medaljer och om jag pratade med dem,
skulle de säga: "Du har vunnit en olympisk medalj, varför vara ledsen?"
Men som varumärket Tom Daley var jag mer efterfrågad än någonsin.
Efter att min pappa dog, var jag den som försörjde familjen.
För min mamma och mina bröder.
Jag ville ta hand om dem så gott jag kunde.
Men för varje sponsring och avtal jag hade,
alla pengar jag tjänade, behövde jag ge pengar till British Swimming.
Jag blev kritiserad för att jag inte tränade tillräckligt
och för att jag tog ledigt, trots att jag inte missade ett enda pass.
Jag var fast besluten att förverkliga min dröm.
Ja, jag gjorde mycket utanför sporten,
men det var mitt sätt att hantera all skit i mitt liv.
Det var att inte tänka, att hålla mig så upptagen
så att jag inte hade tid att tycka synd om mig själv.
Jag ville bara fortsätta.
British Diving var inte nöjda. De sa att det störde sporten.
Hur vinner jag?
Jag måste försörja min familj och du vill inte stötta mig.
Så fungerar finansieringen inom brittisk sport.
Jag blev bara rosenrasande och reagerade på pressartikeln
att han inte fokuserade på sin träning som han borde.
Min mamma skrev ett öppet brev
till VD:n för British Swimming att backa,
att låta hennes son göra sin egen grej.
Han försöker göra sitt bästa i poolen
och han försöker även försörja sin familj som 18-åring.
Efter 2013 var vi i Barcelona efter världsmästerskapen.
Jag satte mig ner med min tränare, jag ville berätta något för honom.
Han trodde att jag ville sluta med simhopp.
Han visste hur mycket jag kämpade det året.
Jag sa till honom att jag ville flytta till London.
Jag behövde något nytt och annorlunda,
och jag behövde ett annat perspektiv som idrottare.
Jag sa att jag skulle älska om han ville följa med
för han har varit min coach sen dag ett.
Jag tvivlar på att det jag och Plymouth hade att erbjuda
kunde mäta sig med vad som erbjöds i London.
Han stannade i Plymouth för att driva Plymouth Diving
men jag flyttade till London. Men det fanns ingen klubb.
Den höll fortfarande på att byggas om efter OS
för att ta bort extra sittplatser och göra om det till ett fritidscenter.
Jag fick ett telefonsamtal från Alexei, vår föreställningschef,
och han sa att nån ville prata med mig.
Han lämnar över telefonen. Den som ringde var Jane.
Vi kände alla till Tom. Han var nästa stjärnskott.
Jag hade mina stjärnor, så Tom Daley betydde inte mycket för mig då.
Alexei ringde och sa att Tom var i USA och att han skulle träna med mig.
Jag sa: "Okej, hör av dig när han kommer."
Jag trodde att det skulle ta veckor. Han sa: "Han kommer imorgon."
Han sa: "Jane, jag vill vinna en olympisk guldmedalj.
Skulle du vara intresserad av att flytta till London?"
Jag sa: "Nej."
Vi kom riktigt bra överens. Det kändes som en nystart.
Jag visste inte vad som skulle ske. Han sa att han ville komma tillbaka.
Det andra besöket handlade mer om honom som person
och vad som hände i hans liv just då.
Jag träffade Lance i mars, efter OS.
Jag var i LA och filmade lite.
Så han tar min telefon och lägger in sitt nummer.
När han lämnar tillbaka telefonen
har han lagt till en blinkande emoji efter sitt nummer.
Ingen heterosexuell man har någonsin lagt till en blinkande emoji
efter sitt nummer och gett det till en kille.
Det första vi delade med oss av
var att han för inte så länge sedan hade förlorat sin pappa.
För inte så länge sen hade jag förlorat min storebror
som var som min pappa, för jag hade aldrig en.
Jag hade nyligen vunnit en Oscar. Han hade vunnit sin första OS-medalj.
Vi kunde dela med oss till varandra
den sorg som följer efter prestationer.
När du vinner det du bara drömt om,
är det något inom dig som faller isär. Det måste läka.
Det finns få som man kan dela den känslan med.
Folk tycker att du borde vara tacksam.
Jag kämpade med att hoppa och jag kände att jag inte kunde fortsätta.
Jag såg ingen mening med att fortsätta.
Lance inspirerade mig att vilja fortsätta.
Han inspirerade mig att vilja bli fantastisk.
Att vara den bästa personen jag kan vara.
Jag insåg att min attraktion till män inte bara var sexuell.
Jag kan bli kär i en man.
Jag flög till London. Jag sa till folk att jag jobbade på en film.
Jag tror det var lite sant men det var inte därför jag reste.
Jag ville träffa Tom.
Jag minns att jag ordnade en fest
och berättade för mitt team vilka som skulle komma.
De sa åt mig att vara försiktig med att bli fotograferad med Lance
för han är en stor HBTQ-aktivist. Folk kan tro att du är homosexuell.
Jag tänkte, skulle det vara så illa?
Plötsligt fylldes jag av skam.
Du har fel om en av de viktigaste aspekterna
av vem den här personen är. Deras hjärta, deras kärlek,
framtida relationer och familjer. Det är misskötsel.
Det är tjänstefel och han borde ha fått sparken.
Vi hade krismöten om hur vi skulle hantera det.
Du kommer att förlora din sponsor och dina fans.
Hur ska du någonsin kunna tävla i Mellanöstern,
i Ryssland och alla dessa länder?
Jag kände rädsla för vad jag borde och inte borde göra.
Jag ville inte pressa honom alls att komma ut.
Jag minns intervjuer där jag fick frågan:
"Du har många homosexuella fans, hur kommer det sig?
En del tror att du är gay."
Jag tänkte: "Och om jag är det?" Det spelar ingen roll.
Sedan dyker den här rubriken upp.
Det var första gången jag kände mig missförstådd
och felaktigt framställd i media.
Man kan känna sig som en slav under mediekulturen i Storbritannien,
vilket kan vara skrämmande.
Att veta att jag var gay sedan jag var tre år
och behöva leva mitt liv som någon annan
och visa upp en person som inte var jag, var utmattande.
Det var då jag bestämde mig för att komma ut offentligt.
Hej, de flesta av er undrar nog varför jag spelar in den här videon.
Jag satt i mitt rum och försökte komma på vad jag ville säga
och hur mycket jag ville säga.
Jag har aldrig känt mig bekväm med att prata om mina relationer.
Sedan kom våren i år...
Mitt liv förändrades dramatiskt när jag träffade någon
och den personen är en kille.
Även om det inte var så länge sen känns det som en evighet sen
när det gäller var vi står med HBTQ+-rättigheter.
Med acceptansen av queerpersoner inom sport,
och queerpersoner i rampljuset.
Det var skrämmande att lägga upp videon,
men responsen var mestadels positiv.
När han tittar på dem och säger: "Det är den jag är.
Det jag alltid har varit och jag är lycklig."
De kunde se det på honom. Känna att något öppnades upp inom honom.
Jag är fortfarande Tom och jag vill vinna OS-guld i Rio 2016.
Det kändes befriande, som om jag inte längre behövde ha den där masken på.
Jag kunde bara...
Bara leva. Det är allt folk någonsin vill,
att kunna leva som sig själv.
Vi lät Lance komma och bo hos oss. Allt verkade vettigt.
Han sa till mig: "Om jag ska vinna en guldmedalj,
vill jag att du ska komma och hjälpa mig att ta den."
Resten är historia. Jag packade och flyttade inom tre veckor.
Vi var tvungna att hantera de problem jag hade med mina skruvhopp.
Jag tror att om jag inte kommer på något,
kommer Tom förmodligen inte fortsätta.
För han ville inte träna. Han var alldeles livrädd.
Hon visar mig en video av någon från Cirque du Soleil
som gör ett framåt hopp från rysk gunga, 3,5 volter och en vridning.
Hon frågade om jag hade sett den. Jag sa: "Ja, varför?"
Hon tyckte vi kunde förvandla det här tricket till ett olympiskt hopp.
Och jag tänkte: "Okej."
Varje positivt ben i hans kropp sa:
"Det är antingen det här eller så hoppar jag inte mer."
Det blev det som Lance kallade "fyrverkeriet",
eftersom jag är en liten boll som faller genom luften.
Innan jag når vattnet gör jag en vridning.
Den ser ut lite som ett fyrverkeri. Därför fick den det smeknamnet.
Det var inte bara förväntat att han kunde vinna guld.
Han skulle förmodligen göra det.
Jag hade aldrig känt mig så förberedd inför ett OS som jag gjorde i Rio.
Vi hade tur som kvalificerade oss till synkro
eftersom vi parades ihop först sent på dagen.
Vi visste att vi kunde vinna. Vi hade vunnit tävlingar tidigare samma år.
Mirakulöst nog vann vi en bronsmedalj.
Jag presterade mitt bästa fysiskt och mådde som bäst mentalt.
Jag kände mig i min bästa form. Som om jag hade flyt.
Han var den bästa simhopparen där. Han var bäst på 10 meter i Rio.
I den individuella tävlingen förväntade jag mig vinna guldet.
I kvalet satte jag ett olympiskt rekord och vann, och nu är jag...
Semifinal. Jag har inte sett något av mina hopp.
Jag är rädd att det bara blir värre härifrån.
Jag blev orolig när Tom fick öroninflammation i Rio.
Han säger att idrottare inte ska komma med ursäkter.
Du måste känna dig 100 % för att kunna hoppa säkert,
för att träffa vattnet i 56 kilometer i timmen är inget att leka med.
Jag hade en tjej som slog i huvudet och blev medvetslös.
Vi fick dyka fem meter för att få upp henne.
Några hoppare har dött.
Jag fruktar för mitt liv när jag står på brädan.
Han klappar på sina kroppsdelar, höfter eller ansikte, flera gånger.
Jag ser hur han försöker dölja sina tics.
Han tror att om han inte gör dem, så kommer det att gå illa.
Jag fick inte gå på vissa brunnslock i London.
Det betydde otur. Och det skulle vara mitt fel om han fick fjärde plats.
Så fort du träffar vattnet, vet du att du har misslyckats.
Du kan inte hoppa på det sättet i OS.
Jane höll sig normalt vid poolkanten, men nu kom hon
till där jag satt och gick av och an och stirrade på resultattavlan.
Jane har sagt att hon ville ge mig en örfil.
Jag vägrade tro att det ens var möjligt att missa finalen.
Jag såg honom ha sin karriärs värsta dag
på den största scenen som finns.
Jag minns när jag slog i vattnet och tänkte att allt var över.
Det är sluttävlat.
Jag visste inte ens hur jag skulle ta in det.
Jag hade nått botten i min simhoppskarriär.
Jag hade nog dragit mig tillbaka om jag hade vunnit en guldmedalj.
Det var så jag föreställde mig det.
Det är sant vad de säger.
Dina största framgångar kommer ur dina största misslyckanden.
Även om det känns hårt att kalla det ett misslyckande,
eftersom vi trots allt vann brons i parhoppet.
Men för oss var målet OS-guld. Vi slog ett världsrekord i försöken.
För att behålla det krävdes ytterligare två världsrekord.
Och vi saknade gnista.
Vi var inte förberedda känslomässigt, mentalt eller fysiskt.
Jag såg Lance utanför och bröt ihop.
Han sa att min historia inte slutar här, att den inte är över.
Det kanske inte var meningen att du skulle vinna guld i Rio,
för att ditt framtida barn skulle få se dig vinna det.
Vi gör det här i fyra år till. Jag vet att du är bäst i världen.
Vi gör det för om du hade vunnit guld nu, skulle du vara klar.
Och om du var klar, skulle våra framtida barn,
som vi namngav på vår första dejt, aldrig få se dig tävla i simhopp.
De skulle aldrig få se sin pappa göra det han brinner för.
Så det var goda nyheter.
För vi måste gifta oss och skaffa barn.
Och du måste göra dig redo för ett OS i Tokyo
där du kommer att imponera på dina barn.
De kommer att se vilken inspiration deras pappa är.
Jag fick perspektiv och lade inte allt mitt värde
och min självkänsla på mina hopp. Jag var mer än så.
En make, en far, en vän, en son.
Det fanns mer i livet än hur bra jag presterade.
Det ändrade mina tankar om simhopp före Tokyo.
I de bästa historierna, de mest inspirerande Hollywoodberättelserna,
vad händer innan solen går upp?
Det blir otroligt mörkt.
Ditt hjärta är krossat. Det finns ingen utväg. Spelet är över.
Det är vad som händer före den tredje akten,
där hjälten reser sig, skiner och vinner guld.
Jag tror att han visste att han kunde göra det. Det blev vårt uppdrag.
Vi visste bara inte att det skulle ta fem år.
OLYMPISKA OCH PARALYMPISKA SPELEN UPPSKJUTNA PÅ GRUND AV CORONAVIRUS
Nedstängningen var en galen upplevelse.
Jag lärde mig att sticka. Jag tränade hemma.
Jag gjorde kullerbyttor på soffkuddarna för att hänga med i
någon sorts simhoppsfärdigheter. Det var en surrealistisk tid.
Men det gav mig insikt om att livet kan förändras när som helst.
Tro inte att du kan kontrollera allt.
Försök att vara närvarande och leva här och nu.
När man vill ha kontroll över allt kan det bli överväldigande.
Det är så mycket bortkastad energi.
Du har inte tid att gå runt alla avloppsbrunnar i London.
Det finns inte tid att röra vid huvudet eller andra saker för tur,
som han tvingade oss att göra. Det finns inte tid för det.
Poolen, sedan hem.
Poolen, tävlingen, hem.
Du blir väldigt fokuserad på din tid och hur du använder den.
För det du vill är att vara med din son.
Det är helt nytt för Tom.
Jag tror att det är en av de faktorer som spelade roll
och startade guld-, silver- och bronsruschen.
Jag visste att han var en annan person än den jag hade träffat.
Matt tillbringade mycket tid i Toms umgängeskrets.
Vi hade en otroligt stark relation.
- Redo. - Ett, två, tre, kör.
De är som familj. Vi ställer alltid upp för varandra.
Jag ger dem mitt allra bästa som tränare.
De hoppar sitt allra bästa för varandra och för mig.
Kineserna är oslagbara.
De har en bra dag, till och med en utmärkt dag.
Ett, två, tre, kör.
Jag tänkte: "Ja, vi fick silver!" Jag tänkte inte på en guldmedalj.
Det var bara Tom som återvände efter hoppet.
Jag sitter där och tänker: "Bra jobbat, grabbar. Vi har lyckats."
Han viskar till mig: "Jane. Vi kommer att vinna."
Jag tänker: "Vad pratar du om?"
Han säger: "Titta upp på poängtavlan."
Vi hade gjort allt vi bara kunde
för att göra det så svårt som möjligt för Kina att besegra oss.
Men de kunde fortfarande ta ledningen.
Han sa att de behöver mer än hundra poäng.
Jag tänkte, mer än hundra poäng för vad?
De låg före oss. Jag hade inte hängt med.
Han sa att de behöver mer än hundra för att slå oss.
Jag frågade om han menade det bokstavligt. Och han sa ja.
Nu var vi tvungna att stå vid sidan av och vänta,
vilket kändes som en evighet.
Vi visste att vi hade vunnit åtminstone silver.
Realistiskt sett, i den här sporten, är en silvermedalj som guld,
eftersom man räknar med att Kina vinner allt.
Vi sätter maximal press på Kina. Det är allt vi kan göra.
När jag såg dem hoppa tänkte jag: "Det var perfekt. De kommer vinna".
Den enda nackdelen är avståndet från plattformen.
Jag tittar på Tom för att han ska berätta vad som händer.
Sen började han skrika och då förstod jag att han hade tagit guld.
Det händer bara inte.
Jag kan skriva lyckliga slut,
men de känns banala, eftersom livet inte är enkelt.
Han skrev just den mest strålande tredje akten.
Och han förtjänade det.
Det är det absolut bästa av allt.
Det finns inget större än en olympisk guldmedalj.
Min flytt till London blev värd det. Precis som vårt misslyckande i Rio.
Och det visade att drömmar kan bli verklighet.
Det var stunden jag hade drömt om.
Jag såg mig stå på toppen av prispallen
och sjöng nationalsången.
Känslan av att stå överst på en olympisk prispall,
det är en helt unik känsla,
och jag tvivlar på att jag någonsin kommer att få den känslan igen.
Thomas Daley.
Vi fick inte vara nära varandra,
så vi var tvungna att ge varandra våra medaljer,
vilket är speciellt. Jag tycker att de borde fortsätta med det.
Jag har alltid vetat att jag kunde.
Men med åren tvingades jag inse att jag kanske aldrig skulle vinna.
Men vi lyckades.
Under de mörka COVID-åren
fanns det fortfarande en plats för glädje i världen.
Det var på tiden att någon som är så dedikerad till sporten
får det guld de förtjänar.
Man inser det inte förrän man ser det, vilka ansträngningar som krävs
för att till slut vinna en olympisk guldmedalj.
Och alla gånger det inte hände.
Alla gånger då det inte riktigt räckte till.
Sorgen efter tävlingar där du inte når finalen.
Och en annan dag fungerar allt. Det var ett så speciellt ögonblick.
Men det var ett galet OS, att vara borta från alla.
Jag uppnådde allt jag någonsin velat inom sporten
och jag kände mig så nöjd och lycklig med min simhoppskarriär.
Jag trodde att jag var färdig.
Jag kunde njuta av saker som att umgås med min familj.
Nu kunde jag njuta av de små sakerna i livet.
År 2023 var vi i Colorado Springs, där Phoenix föddes.
Vi hade tid att besöka det olympiska och paralympiska museet.
Folk där börjar känna igen Tom.
Innan vi vet ordet av det har personalen samlats på balkongerna.
Vi stod där medan de applåderade honom.
Det finns en video om vad som krävs för att bli en olympisk mästare,
det hårda arbetet, blod, svett, tårar och hängivenhet.
Det är tystnad till höger om mig, där Tom satt. Jag tittar dit.
Och för andra eller tredje gången i vår relation gråter han.
Robbie frågar mig vad som är fel.
Jag sa att jag saknade att hoppa, att jag ville vara med i ett till OS,
för att det var det roligaste jag någonsin har gjort.
Rob ville se mig i OS.
Det fick mig att börja fundera på
att återvända till poolen en sista gång.
Jag vet inte om det är en dum idé att återvända till poolen,
eller om det blir en möjlighet att ha kul,
göra det på min fritid, utan press.
Paris 2024 är definitivt ett mål.
Om ett år kanske du ser mig på dykbrädorna.
Det är en sak att ha ett annat mål, som familj och barn.
Men tävlingsmänniskan i dig är den verkliga drivkraften.
Vi hade bestämt oss för att flytta till LA.
Jag ringde för att försöka börja träna med Tom Stevens på UCLA.
Jag vet inte, men det kändes som om jag var hemma igen.
Så planen för morgonen är att värma upp, göra lite kondition och volter,
få igång kroppen, för jag är en gammal man nu.
Jag tror jag har ett OS kvar i mig. Jag klarar det här.
Jag kunde komma tillbaka till tävlandet,
och tävla inför mina två barn för allra första gången i OS.
Han har fortfarande förmågan att inspirera oss
och få oss att uppskatta vad vår sport är,
speciellt med honom i den.
Min träning var så annorlunda.
Jag tränade i ett år istället för fyra.
Jag ändrade min rutin så jag tränar en gång per dag istället för två.
Jag tränade bara för parhoppet.
Jag oroade mig inte för enskilda hopp,
vilket tog bort twister och handstående.
Jag kunde fokusera på mina fyra bästa hopp.
Jag kunde träna på UCLA, vilket betydde att jag inte var hemma
i den hektiska miljön där alla försökte vara bäst.
Jag kunde träna, vara fri och njuta av min tid.
Jag tog det inte för givet eftersom jag visste
att det kommer att vara min sista tävling
eftersom jag inte kan delta 2028.
När jag stod inför mitt första hopp kände jag mig redan som en vinnare.
När jag såg mina barn och min man i publiken,
kände jag att det här var ögonblicket jag hade längtat efter.
Ett, två, tre, kör.
Jag känner mig upprymd. Vi vet varför.
Det är Noah Williams och Tom Daley i omgång sex.
Vad vi misstänker kan vara Toms sista hopp.
Åh!
Det blir inget guld idag, men det blir en plats på prispallen.
Tom Daley uppfyllde sin olympiska dröm om att tävla.
De fem olympiska spelen från Peking till London till Rio till Tokyo
är nu äntligen i Paris.
Thomas Daley, nummer 13 från Storbritannien.
Och därmed är allt klart för Tom Daley.
Han har vunnit fler medaljer än alla som hoppar från 10-metersplattformen.
Du kanske får tio bra år innan kroppen säger ifrån.
Tom hade tjugo år.
Det kändes inte som att se dem efter ett enda olympiskt evenemang.
Det kändes som om det var hela min karriär.
Det var för att se resultatet av alla timmar, dagar,
veckor, månader och år som jag har lagt ner på simhopp.
Han blev förälskad i en sport med både skönhet och styrka.
En sport där han kunde utöva sin perfektionism.
En sport som utspelas under 1,6 sekunder,
och under den tiden måste en mängd saker stämma.
Han sa: "Jag vill att du ska veta att jag älskar dig så mycket,
och jag säger aldrig hur mycket jag älskar och bryr mig om dig."
Det handlade om att ge upp så mycket
för att Tom Daley skulle kunna följa sin dröm.
Hans dröm, min dröm.
Bekräftelsen på att jag var mer än bara en tränare för honom.
Det betydde mer än något annat i hela världen för mig.
Hela mitt liv har handlat om simhopp.
Hela mitt liv har gått ut på att få 1,6 sekunder att bli perfekta.
Jag tillbringar fyra år med att träna för något som är över
på mindre än tio sekunder, och jag skulle inte ändra på det.
Det har varit de bästa 23 åren som jag kan föreställa mig.
Jag har njutit, träffat fantastiska människor,
och jag har rest till otroliga platser.
Ibland har det varit tufft och utmanande,
och ibland har jag känt att jag inte orkade mer, men jag höll ut.
Om det finns en sak som jag ser fram emot,
så är det att kunna dela det här med Robbie och Phoenix.
Att ha ett minne jag kan visa dem under hela mitt liv
och ha fått dela det ögonblicket med dem.
Jag har tur som har folk nu som jag känner mig bekväm med.
Personer jag kan prata med om vad som helst.
Men det kommer också från att jag känner mig lugn.
Länge var jag på min vakt.
Vi har hört att det är ditt sista OS. Vad säger du om det?
Varför är det så, och hur känns det för dig?
Ja, det är jobbigt att prata om.
Det känns märkligt.
Det enda som har varit konstant i mitt liv är borta.
Bara tiden kommer att visa mig min nästa resa,
men den kommer säkert att vara fylld med toppar och dalar.
Nu är min prioritet att tillbringa tid med Lance, Robbie och Phoenix.
Efter att min pappa dog försökte jag fylla ett tomrum.
Jag insåg att jag inte bara skulle göra det för mig själv,
utan även för mina vänner, min familj, lagkamrater och mitt land,
och det gav mig styrkan att fortsätta min karriär.
Jag ser fram emot framtiden,
vad jag och mina pojkar och Lance kommer att uppnå.