Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
TOM SEGURA DNES ŽIVĚ
Přivítejte v Milwaukee Toma Seguru.
UČITEL
Tak jo, díky moc!
Děkuju.
Jste úžasní, díky.
Taky vás miluju.
Vy jste tak slušní. To je super.
To není samozřejmost. Znáte to, ne?
Minulý týden jsme měli v první řadě rvačku.
Jo, a v první řadě to nejde přehlídnout.
Fakt nejde.
Obvykle se to snažíme rychle vyřešit,
ale ten chlap, co to vyprovokoval, byl hrozně starej.
Když na něj nastoupila ochranka, říkám jim: „Počkejte.“
Chápete, ať ho nechají.
Nejspíš je to jeho poslední rvačka.
Určitě byla. Byl fakt starej a praštil nějakýho chlapa
a vydával stařecký zvuky,
Jako kdyby...
I tomu napadenýmu to bylo fuk.
„Ani to necejtím.“ A pak...
A pak tomu starýmu nějak došla šťáva.
Prostě zvadnul.
A když ho ochranka vyváděla uličkou, prohlídl jsem si ho a říkám:
„Ona je to asi ženská.“
To ty vlasy.
Znáte to, jak někdy ženy, když dojdou do určitýho věku,
nechtějí, abyste se je snažili ojet,
tak... vlasy jdou jako první. Prostě udělají...
A my pak víme: „Jasně, na tu nesahat. Chápu.“
Tady to udělá... vagína se uzavře, vlasy jdou dolů
a my víme, že tam už nesmíme. Takže...
Ať to byl kdokoli, odpočívej v pokoji.
Teď jsem byl ve své oblíbené zemi, v Itálii, kterou miluju.
Jo... je prostě super.
Je fakt super. A...
Můj telefon ví, že Itálii miluju,
protože naše telefony o nás teď vědí všechno.
Tak před deseti lety to byla legrace, když jsme říkali:
„To by bylo šílený, kdyby nás to odposlouchávalo!“
A teď už jen: „Jasně, všechno to nahrává.“
Všechno, co řeknu, napíšu, co si pomyslím.
Pokud nepatříte k těm důvěřivým, co říkají věci jako:
„Člověče, bavil jsem se s někým
o chorvatské ošatce na chleba z 18. století,
pak jsem otevřel Gmail a tam:
‚Sháníte chorvatskou ošatku?‘“
A vy jen: „Není to hustá shoda okolností?“ Jasně.
Já mluvím o Itálii pořád, a jak otevřu telefon,
sociální sítě se jí hemží.
Italská krajina, italské recepty, nohy italských žen
a já to všechno lajkuju.
Ale na každé fotce italské krajiny
vždycky jede někdo na vespě. Znáte to?
Prohánějí se na těch malých skútrech
a sní si o marinaře nebo tak něco.
A když vidím chlapa na vespě,
sám pro sebe si řeknu:
„To je teploušský.“ Ne?
Ale když jste tam a tu vespu vidíte,
řeknete si: „Vždyť se to nikdo nedozví.“
Tak jsem si jednu půjčil a...
Větší radost jsem v životě nezažil,
a to počítám i narození mých dětí. Bylo to úžasný.
Vymýšlel jsem si důvody, proč vyjet.
Třeba: „Došla nám máslová dýně. Zajedu pro ni.“
Po pár dnech jsem začal v duchu fabulovat.
Jako: „Vždyť je to úplně jako harley. To samý.
Tohle je můj harley.
Uplynul další den a já se rozhodl, že jak se vrátím, hned si ji koupím.
Vybíral jsem na netu. „Chci modrou? Jo.
Košík? Kurva, jasně že chci košík.“
A pak jsem se vrátil do USA a hned si říkám,
do prdele, to nejde.
Jak mě na tom někdo uvidí, tak mě na semaforu zmlátí do bezvědomí.
Tak vám dojde, že vespy jsou pickleball mezi motorkama.
Jsou...
Je to tak.
Jo!
Je to prostě náhražka něčeho původního.
Stačí říct, že ti nejde tenis, ty ubohej srabe.
Nikoho nezajímá, že vynikáš ve fiktivním sportu.
„Ale je to moc přátelský sport.
Zvládne ho každý.“ Proto ho taky hraješ. Jsi měkejš.
Nedávno jsem dělal něco moc zábavného.
Proletěl jsem se s Blue Angels.
Nevím, jestli víte, kdo to je.
Pane jo!
Teda!
Pokud nevíte, je to přehlídkový letecký program amerického námořnictva.
Po celé naší zemi pořádají neuvěřitelný přehlídky.
Jsou to elitní piloti,
co lítají ve stíhačkách půl metru od sebe
a dělají neskutečný akrobatický kousky.
Já na tu přehlídku šel, úžasný.
Pak jsem mluvil s organizátorem
a tak mimochodem říkám:
„Kdybych se tak mohl proletět.“
A on, že můžu.
Já: „Děláš si prdel? Fakt?“
„Jo, přijeď do Pensacoly na Floridě.“
Já na to: „Fuj.“
„Dobře.“ Takže...
Jel jsem na Floridu. Přišel jsem na základnu a setkal se s pilotem.
Ten chlap vypadal, jako by ho navrhli v laboratoři
a pak ho vyprdla AI.
Jeden z nejkrásnějších chlapů. Já na něj myslím denně.
Moje poslední myšlenka, než jdu spát,
patří jeho tvarované čelisti a pak,
pak usnu.
Přijdu k němu a řeknu: „Ahoj, jsem Tom.“
„Já jsem Seven.“
Jak chceš, brouku.
Jestli ty jsi sedmička, nechci potkat desítku.
Takže Seven říká: „Budeme tam dělat divoký věci.
Tak moc nejez, když se nacpeš,
budeš určitě zvracet.“
Ptám se: „Ty jo, a co když se pozvracím?“
„Dám ti pytlíček, můžeš blít do něj.“
Říkám: „Díky, pejsku.
Co když se poseru?“
A on: „To se nestává.“
To mě ještě neznáš.
Byli jsme nahoře 45 minut.
Letěli jsme kolmo, dělali sudové výkruty, letěli rychlostí 1,2 machu,
dostali jsme se na 7,5G.
Těch 45 minut bylo největší vzrůšo v mým životě.
Ale po návratu jsem si něco uvědomil.
Došlo mi, že jsme jediná země na světě,
kde vidíte, že se blíží letka stíhaček,
a víte, že se bude dít něco skvělého.
To je jen u nás.
No ne?
My je posíláme na Daytonu 500,
aby ten závod odstartovaly
a každej blb tam mohl říct: „Čum na to.
To je hustý.“
Jasně, tady.
Ale když jste v Hindúkuši v Afghánistánu
a vidíte, že se blíží sedm F-22,
neřeknete si: „Jo, dneska je ten závod.“
To uděláte jenom...
A konec. To je poslední zvuk, co vydáte,
než uslyšíte...
A... jaká byla vaše rodná vesnice.
No nic. Takže... USA...
Takže.
No jasně.
Proč ne?
Víte co, nepoblil jsem se ani neposral, ale...
asi před měsícem jsem se v Houstonu připosral.
Jak se to stalo.
Kdybyste dělali seznam míst vhodných k připosrání,
netuším proč, ale kdyby jo,
tak nejlepší je záchod.
A tam jsem byl.
Byl jsem na veřejných záchodcích, u pisoáru.
Užíval jsem si báječný odpolední čurání.
Tu minutu a půl,
kdy necháte myšlenky plynout.
Spustí se proud vědomí.
Ztratíte se v úvahách:
„Existují ptáci, nebo jsou to brusné přístroje?
Bože, Aretha Franklin měla velký kozy,“ znáte to?
Napadá vás to? Všichni mluví o kozách Dolly Parton.
Zaměřili jste se někdy na kozy Arethy Franklin?
Těma by mohla kojit tulení mláďata.
Ohromný.
Kdyby nezpívala, byla by skvělá servírka.
Víte, co myslím. Takový kozy.
Takže...
Takže čurám... a je to super.
Moje žena do mě pořád šije.
„Ty si ty svý tělesný funkce tak užíváš.“
Říkám jí, ať mě nechá žít.
Jako, čurám rád. A ještě radši kýchám.
Když si neumíte užít bezohledný, agresivní kýchání na plnou hubu,
tak jste podělanej komouš, jasný?
Není nic lepšího.
Víte, co myslím? Nikdo kolem, tak uděláte...
Takhle a pak: „Co je?
Nemluv na mě.“
To miluju. Udělat se je top, to je jasný.
O tom se nehádám.
První je orgasmus, pak kýchnutí, čurání, urychlený sraní.
Rád se hned po probuzení v posteli protahuju
a pak zas usnu, protože to je jako fentanyl nebo co.
Nevím. Mám to rád.
Rád sedím v neděli na gauči
a tahám a kroutím si kůžičku na pytlíku.
„Tohle je zadarmo? Neuvěřitelný.
Kéž by mi to dělal Seven, ale i tak dobrý.“
Dámy nám to často závidí, ale upřímně, to nemusíte.
Vím, co tam máte, a je toho na tahání dost,
takže taky můžete...
...potahat svoji karamelku a uvidíte, co to udělá.
A ne že se budete stydět, jo?
To si dámy děláte samy. Nám je to jedno.
I kdyby měla zuby, my se do ní chceme dostat.
Já jen chci, dámy, abyste dnes odcházely
s vědomím, že každá z vás má krásnou frndičku, jo?
Jo, jistě.
Ano, rozhodně.
Takže čurám, jo?
A jak čurám, cítím, že se něco děje v komoře.
Jako slušný muž udělám slušnou věc.
Já se... rozhlédnu a nikoho nevidím.
Tak si řeknu: „V pohodě, kámo.
Můžeš zatlačit.“
Zatlačil jsem
a nic se neozvalo.
Nic.
Ale něco se pohnulo.
Musím to zkontrolovat.
Víte, jak se tohle kontroluje?
Musíte si stáhnout kalhoty až dolů.
Jako blbý batole. Musel jsem...
Stojím tam v tričku jako podělanej medvídek Pú.
„Ahoj.
Dobrý den.“
Pindík mi vyčuhuje.
„Ahoj.“
Pak se podívám do boxerek a říkám si: „Jo, ty jdou do koše.“
Pak se opláchnu a toalety opustím.
Kamarádi čekají venku a já jim povím, co se stalo.
Říkají: „To nechci slyšet.“ A já: „Už vám to říkám.“
„Tak přestaň.“ A já: „Ne. Stejně už to víte.“
A při téhle diskusi mi něco docvaklo.
Došlo mi to.
Já se nepřiposral.
Normálně jsem si posral kalhoty.
Jo.
Totiž...
To je zásadní rozdíl, že jo?
Připosrání by znamenalo, že jsem si prdnul
a k tomu byly nějaký malý bonusy.
Já se vysral v kalhotách.
To je, jako kdybych tu stál a řekl:
„Asi se jdu vysrat.“
A pak bych dál povídal.
To mi pochroumalo sebevědomí, ale už jsem zpátky, baby.
Jsem zpátky, kurva. Jo.
Děkuju.
Něco vám řeknu.
Tohle je můj šestý hodinový speciál
a já jsem za tu příležitost ohromně vděčný.
Jo.
Často lidem říkám, a je to pravda,
že jsem nic takového v životě nečekal.
Když jsem v zábavě začínal, vůbec mě to nenapadlo.
Věřil jsem, že vrcholem mojí kariéry
bylo, když jsem před lety
dostal mezinárodní kampaň jako mluvčí společnosti Subway.
Tohle je ze života.
Opravdu se to stalo. Absolvoval jsem deset konkurzů.
A když mi zavolali, že jsem tu práci dostal,
napadlo mě totéž, co nejspíš právě napadlo vás.
Co bude s Jaredem?
Jared, teď už bývalý mluvčí,
byl tehdy v reklamě pojem.
Takže když zavolali, že jsem mluvčí,
zeptal jsem se: „Počkejte, budu to dělat místo Jareda?“
A oni: „Ani hovno.“
Jestli jste o něm neslyšeli, on vážil 220 kilo
a chodil do místního Subwaye,
kde si objednával krůtí sendvič, a pak chodil na dlouhé procházky.
A během několika let shodil asi 130 kilo.
A Subway s ním udělal jednu reklamu, která měla takový úspěch,
že z něj udělali stálého mluvčího.
Ale problém byl...
Jared se jim hodil jenom k propagaci zdravých sendvičů.
A potřebovali někoho...
kdo vypadá, že dokáže srát vestoje.
A tak přichází váš kluk.
Říkám: „Moment, Jared bude říkat:
‚Dejte si krůtí a vege sendvič.‘
Co budu říkat já?“
„Vy řeknete: ‚Nezapomeňte, na náš sendvič s karbanátky.‘‘"
To bych zvládnul.
Důležitější byla moje další otázka.
„Moment, Jared hraje sám sebe. Je to Jared.
Já v těch reklamách budu hrát komika Toma?“
Oni na to: „Ne, Jared bude dál Jared.
Vy, Tome, budete hrát jeho zpustlého bratra,
trosku, která žere jako mýval.“
To bych taky zvládnul.
„Takže hraju postavu.“ Oni: „Ano, hrajete.“
„Super, jak se budu jmenovat?“
Oni že Jerome.
Zaváhal jsem a pak říkám: „To je černošský jméno.“
Nikdy nezapomenu, jak se mi šéf marketingu Subwaye
podíval přímo do očí a řekl:
„Jerome se může jmenovat každý.“
„Jo, každý se může jmenovat Tanner.
To je kurva jméno pro bělocha, ne?“
A on: „Ještě vaše připomínky zvážíme.“
Dva týdny nato si v New Yorku zkouším kostým,
než se začnou ty reklamy točit.
Tenhle chlápek vejde do šatny a povídá:
„S tou vaší námitkou ke jménu všichni souhlasili.“
A já...
„Není možná.
Co jste vybrali? Jeff, Jason?“
On: „Jermaine.“
„To je ještě víc černošský.
Dáte mi na přední zuby zlatý korunky?“
On že už to nebude rozebírat.
Tak fajn.
A pak jsme točili reklamy, lidi. Udělali jsme jich spoustu.
Pak jsme měli pauzu
a měli jsme točit šest dalších reklam
a rozjet ohromnou kampaň.
Ale ten z marketingu odešel.
Přišel další a ten ty reklamy zaříznul.
Tak mi zavolali.
„Je konec. Vůbec to nepůjde ven.
Smlouva se ruší. Nic z toho nebude.“
Padla na mě deprese.
Měl to být můj velký úspěch a proklouzl mi mezi prsty.
Takovou příležitost už nikdy nedostanu.
Neviděl jsem žádné světlo.
A pak...
Uběhlo asi deset let.
A jednou jsem pustil televizi a náš starý kámoš Jared
tam zase byl.
Ale nebyla to reklama na Subway.
Byly to večerní zprávy.
A mluvili tam o tom, že Jareda odsoudili
k 19 letům vězení za dětskou pornografii.
Poklekl jsem a děkoval Ježíšovi.
„Díky, žes mě toho zbavil. Promiň, že jsem o tobě pochyboval.
Už to nikdy neudělám.“
Kdyby se ta kampaň vysílala,
znamenalo by to deset let,
kdy jsme spolu dělali reklamy, viseli na billboardech
a vystupovali na veřejnosti.
A ten den, kdy o něm vyšla ta hrozná zpráva,
byste na mě vy všichni na ulici
pokřikovali: „Hej, Jermaine!“
A já na to: „Co? Já jsem Tom.“
A vy: „Drž hubu, ty černej sráči.“
„Tys to kurva věděl!
Tys to kurva věděl!“
A já: „Já nic nevím. Co mám říct?
Jezte čerstvé. Promiňte.“
Tohle je mnohem zábavnější práce.
Takže díky, že jste tady, a...
Jo...
Pořád mám jeho číslo, jestli vás to zajímá.
Jednou jsem mu poslal odkaz...
na dospělý porno.
Čekal jsem, že se mu nebude líbit, ale...
Lidi, věděli jste, že v Guantánamu na Kubě,
v námořním vězení, kam umísťují nejhorší zločince světa
a taky další lidi... co nikdy nic neprovedli.
Věděli jste...
Najděte si to.
Věděli jste,
že tamní dozorci mají speciální výcvik?
Já jo, protože jsem tam byl.
Jel jsem do Guantánama na Kubě a dělal tam vystoupení pro naše.
Jo, pro vojáky.
Nebyl jsem tam, abych pobavil ty, co plánovali 11. září.
Že by mi třeba řekli:
„Jdi tam a rozesměj Chálida Šajcha Muhammada.“
Já: „Co to, do prdele?“
A on: „Ha ha, mně líbí. Vtipný kluk.“
Když letíte do Guantánama, nekoupíte si prostě letenku.
Letíte na Floridu,
kde vás nabere vojenské letadlo a vezme vás na základnu,
a tam vás dost formálně přivítají vysocí námořní důstojníci.
„Děkujeme, že jste přijel. Těšíme se na show.
Máte tu ubikaci. Řekněte si, co potřebujete.“
Tak jim poděkujete.
A pak vás předají nějakým mariňákům a ti jsou trochu jiní.
A první, co mi ti kluci řekli, bylo:
„Chceš něco vidět?“
Říkám: „Jasně že chci.“
Tak mě naložili do džípu a vzali mě na kopec.
A povídají: „Neměl bys tu být. Je to tajný.“
„Vždyť jste mě sem sami dovezli.“
„Fajn, to je fakt.“
Ukážou na bílou budovu. „To je stupeň čtyři.
To vídáš ve zprávách.“ Pane jo.
Pak mi prozradili fascinující věc.
Říkali, že tamní dozorci mají speciální výcvik.
Tak předpokládám, že mluví o Navy SEALs.
A oni: „Ne, mají výcvik v chování,
jak mají chodit.“
„Co to znamená?“
Prý že vězni často proti svému uvěznění protestují tím,
že házejí svoje výkaly a moč dozorcům do obličeje.
A dozorci jim to nesmí oplácet.
Když se to stane, můžou jim říct jen dvě věci.
Smějí se zeptat: „Máte hlad?“
Nebo: „Máte žízeň?“
To je všechno.
A když ten dozorce...
Je to vlastně legrační.
Když jim to ten dozorce vrátí,
můžou ho postavit před vojenský soud,
takže můžete jít do vězení
za to, že se bráníte někomu,
kdo vám hází hovna a chcanky do ksichtu.
Takhle se člověk cítí, když je tátou šestiletého kluka.
Můj syn... Jo, tomu se říká brilantní oslí můstek.
Proto jsem špičkový komik.
Samozřejmě.
Mám dva syny. Oba jsou celkem hajzlové, ale...
Ten šestiletý, před pár týdny jsem přišel
a on: „Čau, kámo.
Zvedni mě.“
„Vážně?“ On: „Zvedni mě.“
To po mně nechtěl už tak rok.
„Mám tě vzít do náruče?“ On: „Jo.“
Tak jo, zvednu ho.
Dívám se na svýho chlapečka. „Chceš, aby tě táta držel?“
A on: „Je to fajn, kámo.“
„Mně se to taky líbí.“
A během chvilky
ucítím, jak se mi kolem pasu rozprostírá
pronikavě hřejivý pocit.
„Ty na mě čuráš?“
A on: „Jo.“
Strašně jsem ho chtěl praštit.
Jako fakt pořádně praštit, chápete?
Takhle...
Vyrazit mu zuby z huby,
ale nevyrazil.
Položil jsem ho.
A říkám: „Máš hlad?
Máš žízeň?“
„Proto jsi to udělal?“
Ten kluk je cvok.
On nesnáší svoje pravý jméno.
Tohle vzniklo před pár lety.
A napoprvé mě to trochu znervóznělo.
Řešil jsem to jako obvykle.
Ptal jsem se jiných rodičů a ti tvrdili, že to přejde.
„Cože?“ Oni: „To je taková fáze.
Jen prochází tou fází.
Spousta dětí nesnáší svoje jméno. To ho přejde.
„Tohle že je fáze? Víte, jak dlouho to trvá? Asi tři roky.“
Podle mě to není fáze, ale nová cesta.
To si o tom myslím.
Jeho rodné jméno je Julian. Tak jsme mu vždycky říkali.
A na to vždycky reagoval, protože to je kurva jeho jméno, ne?
Reagoval i na jeho různé podoby.
Julian, Juju, Jujito, Julian.
A udělal jen: „Hm, hm.“
Pak jednou, asi před třemi lety, říkám: „Hele, Juliane.“
A on: „Neříkej mi tak. Nesnáším to.
Když to jméno slyším, chci umřít.“
A já říkám: „Panebože, tak fajn.“
Takže teď s námi tenhle kluk mluví,
jen když mu říkáme jménem, které si sám zvolil,
což je, připravte se...
Učitel.
Existuje děsivější jméno... kterým oslovujete malé dítě?
Jako: „Ahoj, můj učiteli.“
Zní to jako z filmu Osvícení.
Jako z novýho filmu Jordana Peelea.
Jako dítě, co přišlo z lesa do města
následovat Učitele a žít blaze.
A vy jen: „Fajn.“
Chápete mě, ne?
Vejdu do vlastního domu a řeknu: „Je tu Učitel?“
A on: „Ano.“
„Dobrý den, pane.“
A lidi si dovolí ptát se mě, jestli mě to děsí.
Jasně že děsí.
Jediný, o kom vím, že si říkal Učitel, je Charles Manson.
Takže jo, děsí mě to.
Byl zastupující učitel. Tak...
Jeho starší bratr má rád matematiku.
Baví ho videohry. Je to zajímavý kluk.
Taky má hlas, jako kdyby kloktal butan.
Nevím, čím to je.
Je mu devět. A říká: „Jak je, kámo?“
A já: „Čau.
Jak jde práce v dolech? Baví tě?“
Je to taky cvok. Když řeknu, že půjdeme ven,
tak přijde do obýváku v holinách, slipech a lyžařských brýlích.
Ptám se: „Dal sis houbičky, nebo co?
Tohle si můžeš oblíct leda do průvodu gayů a...
Je v pohodě, jestli jsi, ale dnes průvod není.
Takže se kurva obleč, jo?“
Vzali jsme ty dva budoucí subjekty pořadu Na stopě...
Věřte mi, bratři Menendézovi jsou břídilové
proti bratrům Segurovým, jasný?
Vzali jsme ty malé sociopaty na díkůvzdání k mé sestře na Floridu.
A na Den díkůvzdání jsme dělali, co dělá spousta jiných rodin.
Vyrazili na rodinnou procházku, pohodově se cournout.
Při té rodinné procházce jsme došli k malému rybníku.
A tam byly další rodiny, které házely kachnám chleba.
Vypadalo to jako obrázek.
A jak jsme se blížili, pomyslel jsem si,
že jsem zvědav, čím to ti mí kluci podělají.
Došli jsme tam a všiml si mě jeden chlap.
Říká: „Hele, nechceš chleba?“
„Jasně, díky.“
A pak se otočím na Učitele.
Říkám: „Teachy!
Chleba?“ A on: „Dej to sem.“
A začal to házet tak prudce, jak to jenom šlo. Fajn.
Nabídnu chleba jeho bráchovi.
„To nechci.“
„Cože?“ On říká: „Tohle nepotřebuju.“
Šťastné díkůvzdání.
A pak dojde na břeh a popadne tu kachnu za krk.
A pak ji zdvihne, jako Čingischán. Tváří se...
Ta kachna dělá...
Podívám se na Učitele a ten jen...
Říkám: „Co děláš?“ On: „Uvaříme ji.“
Já: „Ne, ne, ne.
Na dnešek jídlo máme, kámo.“
„Můžu si ji nechat?“ Já: „Samozřejmě ne.“
„Ty jsi suchar.“
„Pusť ji.“
A on udělá...
Pak se otočím a vidím, jak všichni ostatní rodiče...
Tak řeknu: „Máme ho v pěstounské péči. Zlobí.“
Snažíme se ho vychovat, kvůli vám.
Jo, no...
To víte...
„Máme ho z Ukrajiny. Je to číslo.“
Je blonďák. Skočili na to.
Tohle turné je zábava. Byli jsme na spoustě zábavných míst.
Na cestách se leccos naučíte. Spoustu toho vidíte.
Před pár týdny jsme byli v Augustě v Georgii, dietní cole mezi tamními městy.
A...
Augusta je náhodou celkem slavná.
Sídlí tam Augusta National,
společenský klub a golfové hřiště,
kde se hraje snad nejznámější golfový turnaj
s příhodným názvem Masters.
To je na tak jižní stát zvláštní volba názvu.
Možná to vyslovovali jinak, když ho pojmenovávali.
Mm-mistře.
Takže...
Já jsem to nevymyslel.
Klub postavili v roce 1933
lidi, které bych nazval prvotřídními bělochy.
Ti nejbělejší bílí.
Tak bílí, že při nápřahu zpívali bělošské písně.
Jako... Jsem běloch.
Nešlo o rytmus ani o prožitek, spíš o výpověď.
Ten klub se taky proslavil tím,
že byl v minulosti velmi exkluzivní.
Moc tam nefandí těm „jiným“.
Takže... strávili jsme tam celý den, tak jsem si o tom něco zjistil.
Dal jsem vyhledat: „Kdy klub přijal prvního černého člena?“
A já vám napovím. Je to později, než byste řekli.
Jste připravení?
1990.
Jo, počkali si.
Říkali si: „Třeba se to ještě zvrátí. Kdo ví.
Nic se nesmí uspěchat.
Nestahuj kalhoty, když brod je daleko. Rozumíš, bratře?“
Pak jsem si vyhledal: „Kdy klub přijal první ženu?“
2012.
Tak moc ženy ničí mužům příjemný volný čas.
Chápete to, ne?
Přišli za největšími rasisty v naší zemi.
Za chlápky, co celý život z duše nenávidí černé lidi.
A když těmhle chlapům položili otázku:
„S kým byste radši trávili volný čas?
S černými chlapy... nebo s ženskými?“
A oni: „Dejte nám všechny černochy, co máte.
Naučíme se podávat ruce jako oni. Co už.
Nenechám si svou nedělní hru zkazit nějakým povrchním tlacháním.
Pojď, Jermaine, ukážu ti, jak to děláme.
Tady máš odpaliště.
Co ty tanečky? To budeš dělat po každý jamce?“
„Udělal jsem birdie.“ No nic, takže...
Máte...
Máte rádi dokumenty? Rádi se na ně díváte?
Protože já...
Já je miluju.
Rád se nechávám opájet sebevědomím z povrchních znalostí,
aniž bych se musel trápit čtením.
Už se v tom ztrácím. Viděl jsem jich moc.
Někdy jsou dost informativní.
Jindy jsou jen zábavné.
Nejvtipnější, co jsem za rok viděl,
je dokumentární seriál Neslýchané na Netflixu,
který se zaměřuje na příběhy za sportu.
A je tam jeden konkrétní.
Je o chlápkovi jménem Johnny Manziel.
Takže...
Jestli někdo tady neví, kdo Johnny Manziel je,
využiju svůj čas, abych vám to pověděl.
Johnny Manziel je první a jediný nováček v červeném dresu,
který vyhrál Heismanův pohár.
To je největší pocta v univerzitním fotbale.
Dostává ji nejlepší hráč země.
Nováček v červeném dresu znamená,
že byl na 18 měsíců mimo školu,
kdy dělal tenhle sport a naprosto v něm zářil.
A když se na ten dokument kouknete, uvidíte, že při tom
byl většinou sjetý a ožralý. Jako, dost na plech.
Nejlepší je, že zpovídali
všechny jeho vidlácký kouče z Texasu a ti říkali:
„Jo, přišel na trénink. A byl úplně na sťatej.
Říkali jsme mu: ‚Johnny, ne abys to posral.‘
A on to neposral. Byl úžasnej.“ Neuvěřitelný.
Hrál celostátně vysílaný zápasy, který v sobotu sledovaly miliony diváků,
buď namol, sjetej, nebo s kocovinou, jen tak mimochodem udělal...
A trenéři řvali: „Johnny!“
A on jen: „Čum na to, šest touchdownů.“
A vy nevěříte svým očím.
„Dejte mu další drogy. Funguje to.“
Vyhraje Heismana.
Ve druháku se vrátí, zkouší nové věci,
vybrušuje si techniku.
Vyvíjí se. Hraje úžasně.
Zase to skoro vyhrál.
Pak jde do NFL hrát profesionálně. Tam mu řekli,
že se musí polepšit.
On na to: „Už nechci hrát fotbal.“
A to je celej příběh.
Takže...
Pro mě jeho příběh znamená víc, protože osobně
si díky němu uvědomuju, že jsem se trochu vyvinul.
Dřív jsem ho soudil velmi přísně.
Jako spousta lidí.
Vidí jen promarněnou příležitost.
Ale čím jsem starší, začínám to vnímat jinak.
Chápu, že ten mladík byl pod velkým tlakem.
Spousta třicátníků, čtyřicátníků, padesátníků by ho neunesla,
natož kluk v prváku na vysoký.
Sláva, věhlas, peníze.
A tak teď dělám to, co můžeme udělat všichni.
Představit si sebe v kůži někoho jiného. A to zvládnu.
Kdysi jsem byl v prváku na vysoký.
Nebyl jsem hvězda univerzitního fotbalu.
Chodil jsem do školy a pracoval na částečný úvazek
ve výrobně nákupních vozíků.
V podniku, kde dělají nákupní vozíky.
Ta práce byla super.
Jednou v pondělí jsem zašel za šéfem.
„Myslím, že v pátek skončím.“
On na to: „Jo, to si myslí spousta lidí.“
Dobře.
V pátek říká: „Tak, konec.“
„Fajn.“
Pak mi říká: „Hele, lidi si tě oblíbili.
Pojďme do baru tady v ulici a připijeme si na tvoji další práci.“
„Fajn, nejsem plnoletý, ale jo.“
Tak jsme šli. Přišli lidi z kanceláře.
Byli moc milí.
Dali mi přáníčka, drobný dárky a tak.
A někdo mi dal láhev whisky Jack Daniels,
což měl být dárek na rozloučenou.
Znáte to: „Tohle si vezmi s sebou.“
Ale já, že to vypiju hned v tom baru.
Barman mi to chtěl zakázat.
Já dělám, že neslyším, a piju.
Jak si můžu dělat legraci z Johnnyho, že nezvládal miliony?
Já nezvládnu ani láhev chlastu zadarmo.
Jestli nepijete whisky, tak pozor. Když začnete,
když tam tu láhev třikrát čtyřikrát nakloníte,
váš mozek udělá:
„Hej, je tu nějak moc světýlek.“
Píp, píp, píp.
A pak budete chtít zlobit.
Já začal brát drobné lidem, co byli na baru.
„To je moje, jdi do prdele.“
Kamarádi říkali, ať se zklidním. Já: „Ty se zklidni!“
Nakonec jsem odjel domů
s dámou, která měla velmi politováníhodný obličej.
Jo.
Nejsem zlej, to je upřímnost.
A proto jsme tady.
Naštěstí mám okno.
Možná to neznáte.
Gratuluju ke zdravému životnímu stylu.
Ale... my ostatní víme, že je to děsivý.
Vzpomínám si, jak jsem se ráno probudil.
Díval jsem se z okna
do zahrady, kterou jsem neznal.
A říkal si: „Kde to jsem?
A co je tohle?“
A pak jsem se otočil a objevila se ta hrozná příšera.
A já jsem hlasitě zalapal po dechu... přímo před jejím obličejem.
Chápete? Jsem tady a udělám...
Ona na to byla zvyklá. Řekla: „Já vím.
Nejsi první, kdo tak reagoval.
Vypadala jako Bill Belichick, bývalý trenér Patriots.
Představte si ho s hnědými vlasy po ramena.
Stejný obličej, stejné tělo.
Říkám: „Nasaď si kapuci. Na tohle nechci koukat.“
A pak jsem odešel se strašným pocitem studu.
Byl jsem v prváku na vysoký.
Chodil jsem na základy psychologie.
O studu jsme mluvili. Víte, co se o něm učí?
Učí se, že studu prospívá utajení.
Když se za něco stydíte,
měli byste se svěřit aspoň jednomu člověku,
abyste ten pocit ventilovali.
Ale když ho dusíte v sobě, tak kypí a roste
a sžírá vás to.
A vzpomínám si, že jsem si tenkrát říkal: „To je fascinující.
Stydím se a vím, co s tím dělat.
Někomu to říct.“
A pak jsem si řekl, že na to seru.
Že s tím tajemstvím umřu... a pohřbím ho pod nánosem pizzy.
A jak jsem na tom pracoval,
zavolal mi chlap, co byl večer v tom baru.
Ptá se: „Chlape, kam jsi z toho baru jel?“
Říkám? „Jel jsem domů.“
„Vážně?“ zeptal se.
„Jo.“
On: „To si nemyslím.“
„Ale jo, jel.“
On zas: „Ne, nejel.“
„O čem to mluvíš?“ A on: „Můžeme s tím přestat.
Povím ti, cos dělal.“ „Co jsem dělal?“ ptám se.
„Kámo, tys šukal moji tetu.“
„Tvoje teta je Bill Belichick?“
„Jo.“
Došla mi slova, tak říkám jen: „To je mi líto.“
A on: „Ne, mně je líto.
Nemám zájem šukat žádnou svoji tetu,
ale Bill je rozhodně na seznamu poslední.“
Tehdy jsem přešel na trávu.
Někdy se díváte na dokument a je to úplně jiný zážitek.
Poučíte se.
Dozvíte se informace, co se vás nepustí.
Usadí se vám v hlavě.
Říkáte o nich lidem. Zdá se vám o nich.
Nedávno jsem viděl jeden, bez kterého bych se nedozvěděl,
kolik Hitler vyšňupal kokainu.
To jsem netušil. Ví se, že třetí říše jela na perníku.
To znáte, ne? Celá německá armáda.
Za druhé světové války byli na perníku. Představte si to.
Sto tisíc německých vojáků pochoduje Ardenským lesem.
Má jim to trvat šest dní, ale oni to zvládnou za 28 minut.
To je pervitin.
Představte si, že sedíte v chatě v Belgii, pijete nejspíš nějaký mlíko...
A slyšíte...
Řeknete si: „Do prdele.“
To je prostě pe...
Viděli jste někoho na perníku? Já jo. Děsivý.
Oni nezavřou pusu.
Všechno chtějí vojet.
A to jsou Američani.
Umíte si představit, jak se chovali ti ujetí Němci?
„Kéž bys mi vykou...“
„Hej!
Gunthere, vycouvej.“
Hitler jel na perníku taky. To je doložené.
Ale moc lidí neví, že od svého osobního doktora každé ráno
dostával kokain.
Myslíte, že doktor Michaela Jacksona to přeháněl?
To byl propofol na spaní.
To je dětská medicína.
Jako: „Chci jít spát.“
„Tak jo.“
Hitler se probudil a jeho doktor řekl:
„Dobré ráno, můj Führere.“ A hned...
A on pak: „Á, Židi!“
Kámo, začít den dávkou kokainu a čiré nenávisti, to je divočina.
Tohle bych rád věděl.
Proč se o tom dozvídám, když mi je 46?
Podle mě to má vědět každý dítě.
Ve školkách by nám všem měli říkat:
„Víš, jak Hitler jel v kokainu?“
Není to pro děti ten nejlepší odstrašující případ?
Podle mě jo.
Mně jako dítěti říkali, neber kokain.
„A proč?“
„To dělají rockové hvězdy.“
Na to řeknete: „Aha, jasně.
Jako třeba Slash a Eric Clapton?“
A oni: „Jo, ti jsou vzhůru do 6 ráno
a holí si těla...
a ojíždějí holky.
Tohle chceš dělat?“
A ty: „Nee!“
Ještě někdo bere koks? Jo, Martin Scorsese.
Říkáš si, že tam to dost funguje.
„Co nějaký padouch?“
„Ne, žádný nemáme.“
No, jeden by tu byl. Nevím, jestli ho znáte.
Jmenuje se Adolf kurva Hitler.
Bral hory koksu.
Mimochodem, vedl stejně blbý hovory jako vaši kámoši.
Jen on je vedl o válce.
Říkal třeba: „V prosinci bychom měli jet do Stalingradu.
Haha, a nakopeme jim prdel, ha!
Čumte na můj knír. Oholil jsem strany.“
„Chcete vidět moje obrazy? Jsou dobrý.
Jsem tam hlavně já, jak škrtím kachny. Hele.
Myslíš, že mě má Mussolini rád?
Tak jo...
Je potřeba říct, že to byl fakt blb.
Ale super přízvuk. Ja!
Jazyky mě vždycky fascinovaly.
Jestli to nevíte, půl mé rodiny pochází z Jižní Ameriky.
Jsou z Peru.
Jezdím tam, jo.
Jezdím tam celý život
a příbuzní celý život jezdí za mnou.
Víte, že pokaždé,
když mě přijede navštívit některý z mých 288 bratranců,
vždycky říkají stejnou větu špatně
a dělají to přes 30 let.
Když přijedou, jeden vždycky přijde a řekne:
„Tommy, musím udělat hovno.“
Řeknu mu, že rozumím.
Když umíte španělsky, tak víte, o co jde.
Je to doslovný překlad.
Protože španělsky řeknete „hacer“, což znamená „dělat“,
což je, abychom byli ke španělštinářům fér, docela přesné.
Ve skutečnosti opravdu děláte hovno.
Ale vždy je zdvořile opravím: „Tak to neříkáme.
Tady říkáme, že musím vzít... hovno.“
Vždycky se zeptají: „Proč?
Já ho nikam neberu.“
„Jo, tvoje logika je správná, ale...
když řekneš, že na záchodě děláš hovno,
mohl by někdo zavolat poldy, tak dej na mě.“
Když jste přišli na tuhle show, tak mluvíte světovým jazykem.
Jazykem světa je angličtina.
Většina z vás, a já taky, neudělala nic, aby se ji naučila. Jen jste se narodili.
A zbytek světa se tolik snaží,
jen aby s námi mohli komunikovat,
mohli se s námi spojit,
a my se jim pak za tu snahu smějeme do ksichtu.
Není to skvělé? Celý svět se ptá: „Jak se řekne...“
A my...
„Slyšíš toho idiota?“
Jako byste něco provedli.
„Já nevím...“
„Sklapni, blbče.“
Je to jeho osmý jazyk.
Nějakej vidlák pak: „Ty kurva mluvíš blbě.
Tak kurva tolik nemluv.“ „Jasně.“
„Jo, to určitě.“
Klidně to můžete dělat.
Můžete se smát lidem kteří neovládají to, co vy jo.
Je to sprostý. Jazykem lidi raníte.
Víte, co mají všichni všude rádi? Přísahám, že všude.
Když umíte dobře napodobit přízvuk, tak se k vám chovají jako ke kouzelníkovi.
Milujou to. Zkuste to v práci.
V pondělí začněte britským: „Buď zdráv.
Je libo k čaji keksík?“
Někdo v kanceláři se jistě chytí.
Můžete přidat i... můžete se procházet...
„Dáš si kafé a croissant?
Chceš mange můj zadek?“
Říkejte, co vás napadne.
Zkoušejte všechny přízvuky.
Samozřejmě ne asijský, to je blbý,
protože ten je nejvtipnější.
Klidně ho dál dělejte,
když jste sami nebo s přáteli, s rodinou,
ve sprše a v autě a s milenci,
protože nic lepšího není, ale veřejně to nejde.
Můžete dát trošku. Jednu notičku.
Asi jako kdybyste šli k pianu a stiskli jednu klávesu.
Na veřejnosti můžete udělat třeba: „Óó.“
Chápete...
Lidi stejně budou nesví. „Co to kurva děláš?“
Nemůžete to rozjet úplně. Jako: „Můšete mě...“
To nejde. Já vám to jen ukázal, ale tohle nemůžete.
Jestli si chcete užít srandu s mluvícím Asiatem a nejste Asiat,
měli byste se naučit říct něco v nějakém asijském jazyce.
Pak opakujete slova. To se smí.
Já pracuju na mandarínštině.
Bude to kostrbatý, ale jdeme na to.
Znamená to: „Zabijte mou dceru. Je bezcenná.“
Protože upřednostňují kluky, chápete?
Další holka, prašť s ní o strom.
Tenhle vtip jsem řekl v Hongkongu a úplně se neujal.
Takže...
Jo, nesnášejí stromy, ale...
Netuším, jak bych reagoval. Mám kluky, ale nevím, čí je to zásluha.
Moje? Nebo mé ženy?
Jako, pojme toho hodně...
mezi nohama. Chci říct...
Ona mě i kouří, ale to je manželská kuřba.
To je jiný než kuřba za svobodna.
Manželská kuřba mi připomíná...
Pozorovali jste někdy psa...
v horkém dni,
když pije vodu
ze svý misky?
A pak se na vás podívá
mezi hlty. Víte?
Tak nějak...
„Jo, to je příjemný, fajn. Moc fajn.
„Hotovo?“ „Jo, nechtěl jsem se udělat. Díky.“
Pořád si pamatuju staré dobré časy.
Jo, mám staré VHS kazety,
trochu to zrní, ale když zavřu oči,
pořád vidím ty sladké andílky, když mi bylo kolem dvaceti,
slyším zvuky, co vydávaly, jako by bojovaly o život.
Takové to...
Ty kuřby, kdy málem přestanete, aby se jí nic nestalo?
Nepřestanete, protože je vám to fuk.
„Líbí se mi, že trpíš. Je to super.“
Vy snad nemáte vzpomínky?
Mám rád prst v zadku.
Aby bylo jasno. Nestojím o hlubinný průzkum.
Mám rád jen trochu...
Trochu dýdžejingu. „Co dělá ten knoflík?“
Podráždit pumpičku, nic hlubšího. Jasný?
Jo. Vám se to líbí, pane?
Ano.
Ten knír vás prozradil.
Vy?
Jasně, první řada je kultivovaná.
Dělal jsem průzkum mezi blízkými přáteli
a všichni řekli: „Ani hovno.
To nesnáším. Je to teploušský.“
Tak říkám: „No,
a napadlo tě někdy zkusit to se ženou?“
To teploušský není.
Možná to přestaň dělat s bráchou, podivíne, a...
„Pospěš si, než se táta vrátí.“
Tohle se naučíte o sexu během života.
Zjistíte, že muži i ženy o sexu lžou.
Jen lžeme v opačných směrech.
Muži své činy a zájmy zveličují,
protože žijí, aby udělali dojem na ženy.
Je to tak. Je to hloupé, je to prosté a je to pravda.
Každá žena někdy potká chlápka, co tvrdí, že má rád všechno.
„Šlápni mi na koule, rozřízni mi bradavky.
Zapal mě.“
Tak si řeknete: „Dobře...
Bude s ním zábava.“
Pak jste v posteli a on: „To je sirka?
To není bezpečný. Chci zavolat...“
„No jasně.“
Je to zasranej lhář. Je lhář.
Ženy lžou naopak.
Ženy své výčty snižují, když jde o sex, ale tady se vás zastanu.
Myslím, že k tomu máte důvod.
Důvodem, proč ženy podhodnocují,
pokud jde o sex, je to, že se oprávněně obávají,
že je někteří muži budou zostuzovat,
že si ony užívají stejné věci, co si užívají oni.
Není to tak, dámy?
Dobře, takže je tu tak 30 děvek. To je síla.
Dělám si srandu.
Jen vtip. Díky, že tleskáte.
Pak přemýšlím o věcech, co se dějí v mém životě,
a uvědomuju si, že ty teorie sedí.
Jednou jsem měl spolubydlícího
a oba jsme znali krásnou dívku Nicole.
A jednou mi spolubydlící řekl, že se s ní dal dohromady.
„Opravdu?“
A pak řekl něco hodně divnýho a odpornýho
a já se předem omlouvám, ale říkal:
„Jo, kámo, její kunda...“
Dělal různý zvuky, což to ještě zhoršilo.
Takový jako: „Hmm.“ Fuj.
„Měla ji tak těsnou a teplou, víš?
Chtěl jsem si tam zdřímnout,“ a já jen: „Cože?“
„Jo, bylo to moc příjemný.
Jako v dece vymazaný máslem.“
Ptám se: „Cože, kurva?“
A pak jsem s ní dva měsíce chodil já.
A proč? Taky mám rád máslo, pane.
Takže... jednou jsem u ní.
Asi se cítím nejistě. Tak o tom začnu.
„Je divný, žes chodila s mým spolubydlícím.“
A ona: „Cože?“
„Jo.“ A ona: „Nikdy jsem se ho nedotkla.“
„Vážně?“ Ona: „Ani náhodou.“ Já: „Fajn.“
Vrátím se domů.
Spustím: „Kámo, říkala, že jste spolu nic neměli.“
„Jo, to je pravda.“
Říkám: „Mělo mi to dojít podle tý deky s máslem.
Proč jsi to říkal?“ On: „To je fuk,“ a pustil televizi.
Dál jsme o tom nemluvili.
Po letech jsem chodil s jinou ženou
a bavili jsme se o sexu.
A já jsem začal o trojkách.
„Zažila jsi někdy trojku?“ Víte, co řekla? Udělala...
„Já se neptal, jestli sis dnes vzala lék na ADHD.“
„Spala jsi někdy s dalšíma dvěma lidma současně?“
„Vlastně ne.“
„Co to je? Byl jeden z nich po amputaci?“
Protože to se počítá.
„Jak se to vezme.“
„Jak, jak se to vezme?“
„Ano, technicky jsem ji zažila, ale byla jsem spálená od sluníčka.“
A já: „Cože, kurva?“
„Byla jsem tam, ale moc jsem se nezapojila,
protože to strašně pálilo.“
Já říkám: „To je šílený,
tohle je čistě ženská logika.“
„A co ty?“ zeptala se.
„Kouřil jsem čtyři chlapy, ale měl jsem vyrážku, to nepočítám.“
Prostě...
Byla to hrozná děvka.
A... je mrtvá.
Nejspíš.
Víte, přemýšlel jsem, jak bych zabil svou ženu.
I jsem o tom mluvil. Hlavně s ní.
Ona to začala.
Jednou jsme byli v domě a ona to na mě hodí.
„Jak snadný myslíš, že by bylo zabít mě holýma rukama?“
Říkám: „Dost.“
„Vážně?“ Já: „Nebylo by to vůbec těžký.“
Ona: „Ne!“ A já: „Jo.“
„Neříkám, že jsem ranař. Ale zabít tě dokážu docela snadno.“
Teď o tom meleme pořád.
Kdykoli jsme spolu.
Byli jsme v New Yorku. Stáli jsme a čekali na metro.
V jednu chvíli jsem řekl: „Mohl bych tě...
shodit tady z nástupiště.“
Podívá se a řekne: „To bych umřela.“ Já: „Nekecej!“
„To bys neměl,“ řekne.
Já: „Cože?“
„Tamhle jsou kamery a všude kolem lidi.
Chytili by tě.“
„Jo, na to si dám pozor. Dobře.“
Jeli jsme na Havaj.
Procházeli jsme se po okraji útesu.
A já jí položil ruce na ramena.
„Kdybych chtěl, mohl bych tě shodit.“
Podívá se a řekne: „To bych umřela.“
„Jo, začínáš v tom být dobrá.
Jasně že to neudělám. Jsou tam kameny.
Tělo by bylo vidět. Detektivové budou všude.
Zkazilo by mi to den. Neudělám to.
Ale podívej, tamhle žádný kameny nejsou.
Odnesl by tě příliv.
A já bych si užil super týden na Havaji.“
Pak jsme se políbili.
To bude asi láska, ne?
Jo, ale ona je naživu.
Nebo ne?
Jo. Jsme spolu myslím už 63 let a...
Dostanete se do bodu, kdy si říkáte, že už to spolu dojedete.
Ale občas vás napadne, s kým jiným jste mohli skončit.
Hrajete tuhle hru?
Vzpomínáte, jednu vyberete a říkáte si: „Bože,
tady jsem se vyhnul kulce.“
U další zas: „Jo, to mohlo klapnout.“
Vzpomínáte na všechny. Onehdy mě jedna zasáhla.
Vzpomínal jsem na studia v zahraničí.
Dělal jsem semestr v Madridu.
Přišel za mnou jeden americký spolužák,
že jede na víkend do Tuniska v severní Africe.
„Chceš se přidat?“ Říkám, že ani ne.
Pak mě nalákal.
„Kdy budeš mít šanci se tam podívat
takhle krátkým letem?“
„Měl bys letět.“ A já to ocenil.
„Máš pravdu, pojedu.“ A letěli jsme do Tuniska.
Ubytovali jsme se v hotelu. A v hale vidíme krásnou ženu.
Přijdeme k ní, ale jsme gentlemani.
„Jsme studenti z Ameriky. Studujeme ve Španělsku.
Jsme tu na víkend.“ Ona: „Jsem z Francie.
Cestuju sama. Dneska sháním heroin.“
Kamarád říká: „Ta je tvoje.“
A pak prostě... odešel.
Já si říkal, uvidíme, jak se to vyvine.
Jezdili jsme na velbloudech, zkoušeli jsme sehnat háčko.
Pak jsme v jejím pokoji. Muchlujeme se, rozjíždí se to.
Chci, aby v tomhle bylo jasno.
Já jsem ji zastavil a povídám: „Musím ti něco říct.“
„Nemám kondom a, bez urážky, myslím, že ho potřebuju.“
A ona: „Kondom nepotřebuješ.“
Na to já: „Á...“
„Dobře.“ Takže...
Tys to rozhodla a já jsem blb.
Tak jsme na to šli.
Pak se vrátím do pokoje a kámoš je tam.
„Kde jsi byl?“ ptá se.
„Ta Francouzka. Byl jsem s ní.“
A jeho první otázka: „Máš kondom?“
A já říkám: „Ne.“
Obličej mu poklesl.
A říká: „Ty umřeš.“
A já: „Jo, já umřu.“
Nezamhouřil jsem oka.
Ráno sejdu na snídani,
na blbou tuniskou snídani.
Nějaké datle a hummus.
„Tohle sníš hned poránu a spláchneš to kafem?
To se tady posereš jako nikdy.“
Tak jsem se najedl, vysral a šel za ní.
Věděla, že se něco děje. „O co ti jde?“
Říkám: „Včera jsme to dělali a nepoužili jsme ochranu.“
„To je v pohodě,“ řekla.
A já na to: „Ne, to není.“
A ona: „Je to v pohodě, protože beru léky.“
„Proč bereš léky?
Máš málo T-lymfocytů, nebo co?“
Ona: „Beru prášky, abych neměla děti.“
Já: „Tyhle prášky?
„Myslíš, že se bojím... že tě přivedu do jinýho stavu?
Jak bys mě asi našla?
Napíšeš dopis?
Drahá Ameriko,
chlap, co si říká Velký taťka Kane, mě zbouchnul
v severní Africe.“
A ona: „Uklidni se.“
Já: „Nemůžu!“
Ta ženská vytáhla z kabelky pilulky.
Ani jsem se neptal, na co...
„Co to bylo, vitamín C?“
Ona říká: „Xanax. Právě sis dal tři xanaxy.
A teď se hezky uvolníš, ty přerostlý dítě.“
Asi za minutu říkám: „Hmmm.
Jsem uvolněnej.“
A pak jsme šli do jejího pokoje a zase měli nechráněný sex.
A tak jsem dostal AIDS. Nevím.
Nikdy mě netestovali. A hádejte co?
Ani se nedám, protože lepší je nevědět.
V tuhle chvíli to mám.
Má to moje žena.
Mají to kluci.
Má to Seven.
Jo. Určitě.
Nepochybně to má Bill Belichick.
A víte co? Hubený se cítím skvěle.
Takže díky, AIDS, a díky, Milwaukee.
Byli jste nejlepší. Díky moc.
Hezký večer. Děkuju.
Překlad titulků: Martina Joujová