Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
TÄNÄÄN LAVALLA TOM SEGURA
Milwaukee, toivottakaa tervetulleeksi Tom Segura!
No niin! Kiitoksia.
Kiitos.
Kiitos, olette mahtavia.
Minäkin rakastan teitä. Olette niin hyväkäytöksisiä.
Aina ei ole tällaista. Tiedättehän?
Viime viikolla yhdessä esityksessä eturivissä puhkesi tappelu.
Jep, ja eturivistä sen todellakin huomaa.
Yleensä yritämme katkaista sellaiset tilanteet nopeasti,
mutta sen tappelun aloittanut kaveri oli tosi vanha.
Kun järjestyksenvalvojat lähestyivät, minä käskin heidän odottaa.
"Antakaa hänen jatkaa", sanoin.
"Tämä on kai kaverin viimeinen tappelu."
Se oli varmasti viimeinen. Hän oli vanha ja hakkasi toista tyyppiä.
Hän päästeli sellaisia vanhusääniä -
samalla kun hän...
Iskujen kohdekin oli vain, että ei kiinnosta.
"En edes tunne mitään."
Sitten vanhempi kaveri vain väsähti.
Hän tavallaan vain katosi.
Kun järkkärit saattoivat häntä käytävää pitkin, katsoin häntä.
"Ai, hänhän taitaakin olla nainen."
Se johtui tukasta.
Joskus nainen saavuttaa tietyn iän, jossa hän ei enää halua panoyrityksiä, ja...
Ensimmäisenä lähtee tukka. Tällä tavalla.
Siitä me muut tajuamme, että ei kannata yrittää koskea.
Vagina menee umpeen, tukka lähtee, ja me toteamme ihmisen koskemattomaksi.
Olit sitten kuka tahansa: lepää rauhassa.
Minä...
Palasin juuri lempipaikastani. Olin Italiassa, ja rakastan Italiaa.
Jep. Se on paikoista paras.
Puhelimenikin tietää rakkaudestani. Puhelimet tietävät nykyään meistä kaiken.
Vuosikymmen sitten oli vielä hauskaa miettiä:
"Eikö olisi mieletöntä, jos tämä kapula kuuntelisi meitä aina?"
Ja nyt vain toteamme, että sehän tallentaa kaiken.
Kaiken, mitä sanon, tekstaan tai ajattelen.
Paitsi jos sattuu olemaan näitä seuraavia ihmisiä:
"Kävin hiljattain keskustelun -
kroatialaisesta 1700-luvun leipäkorista.
Sitten avasin Gmailin, ja se kysyi: 'etsitkö kroatialaista leipäkoria?'
Hullu yhteensattuma, vai mitä?" No joo.
Puhun koko ajan Italiasta, ja siksi someni on nykyään pelkkää Italiaa.
Maisemia ja reseptejä Italiasta, italialaisten naisten jalkoja...
Tykkään tietysti kaikista.
Mutta aina kun näen maisemakuvia Italiasta,
niissä on aina joku mies Vespan selässä.
He singahtelevat pienillä skoottereillaan -
ja haaveilevat marinarasta tai mitä nyt ikinä.
Aina kun näen miehen Vespan selässä, sanon mielessäni itselleni:
"Onpa homoa." Vai mitä?
Mutta kun on itse paikalla ja näkee Vespan omin silmin,
ajattelee: "Kuka muka saisi tietää?"
Niinpä vuokrasin Vespan, ja...
Se oli koko elämäni riemukkain kokemus.
Kisassa ovat myös lasteni syntymät. Se oli helvetin hienoa.
Keksin tekosyitä lähteä ajelemaan.
"Meillä ei muuten ole myskikurpitsaa. Täytyy mennä."
Parin päivän päästä aloin kehittää päässäni narratiivia.
"Tämä on ihan sama asia kuin harrikka."
Minun prätkäni.
Seuraavaksi mietin jo, että hankin tällaisen heti, kun pääsen kotiin.
Selailin kauppoja.
"Haluanko sinisen? Joo. Haluanko korin? Totta munassa haluan."
Sitten palasin Yhdysvaltoihin, eikä mennyt kuin hetki, niin tajusin.
"Ei muuten saatana ikinä."
Vespan selässä minut hakattaisiin punaisissa valoissa hengiltä.
Silloin tajusin, että Vespat ovat prätkämaailman pickleball.
Ne ovat...
Ne vain ovat.
Jep.
Se on vain jonkin oikean asian korvike.
Sanoisit suoraan, ettet osaa tennistä, senkin pelle.
Ei kukaan halua kuulla saavutuksista mielikuvituslajissa.
Ja... "Mutta se on tosi sosiaalista."
"Kuka tahansa osaa." Siksi pelaat sitä. Olet pehmeä.
Tein hiljattain erään tosi hauskan jutun.
Pääsin lentämään Blue Angelsin kanssa.
En tiedä, tunnetteko porukan. Ai, vau.
Vau.
Tietämättömille kerron, että kyse on merivoimien taitolentotiimistä.
Se järjestää uskomattomia näytöksiä ympäri maata.
Huippulentäjät lentävät suihkuhävittäjillä puolen metrin päässä toisistaan -
ja tekevät mielettömiä temppuja.
Kävin näytöksessä, ja se oli upea. Sitten tapasin yhden järjestäjistä.
Sanoin ohimennen: "Pääsisinpä taivaalle tuollaisessa."
"Voit sinä mennä." "Mitä helvettiä? Ihan tosi?"
"Joo, jos tulet Floridan Pensacolaan."
Yäk, minä mietin.
"Okei." Niinpä...
Niinpä menin Floridaan tukikohtaan ja tapasin yhden lentäjistä.
Tyyppi näytti kuin hänet olisi suunniteltu labrassa -
ja sitten tekoäly olisi paskonut hänet ulos.
Hän oli miehistä kauneimpia. Ajattelen häntä joka päivä.
Nukahtaessani mielessäni pyörii viimeisenä hänen leukansa.
Sitten nukahdan.
Menin hänen luokseen. "Moi, olen Tom." "Minä olen Seven."
"Jos niin sanot, isukki."
"Jos sinä olet seiska, en halua edes tavata kymppiä."
Seven sanoi, että tekisimme hurjia juttuja ilmassa.
"Älä siis syö paljoa. Jos syöt, oksennat varmasti."
"Vau. Entä jos kuitenkin oksennan?"
"Annan sinulle pienen pussin. Voit laatata siihen."
"Kiitti, jäbä."
"Entä jos paskon?"
"Ei kukaan pasko", hän sanoi.
"Et tiedä, kelle puhut", vastasin.
Lensimme 45 minuutin ajan.
Lensimme pystysuoraan, teimme tynnyreitä ja rikoimme äänivallin.
G-voimat kävivät 7,5:ssä.
Se oli koko elämäni jännittävin 45-minuuttinen,
mutta palattuani tajusin erään asian.
Tajusin, että me olemme maailman ainoa maa,
jossa lähestyvä hävittäjälaivue tarkoittaa,
että kohta tapahtuu jotain siistiä.
Olemme ainoat.
Vai mitä?
Hitto, ne lentäjät lähtevät Daytona 500 -kisoihin -
aloittamaan koko roskan,
jotta kaikki idiootit siellä voivat sanoa: "Katsos tuota."
"Helvetin siistiä."
Niin, täällä se on siistiä,
mutta jos on Afganistanin Hindukušissa ja näkee seitsemän F-22-hävittäjää,
ei mieti, että ai niin, tänään on kisapäivä.
Sitten on vain...
Noin se menee. Tuo on viimeinen ääni, jonka ehtii päästää ennen kuin kuulee...
Ja siinä meni äidin kotikylä.
No niin. USA!
Tuota...
Totta kai.
Miksi ei?
En oksentanut, enkä paskonut, mutta -
Houstonissa noin kuukausi sitten pieraisin varren kanssa. Näin siinä kävi.
Jos tekisin listan parhaista paikoista varsipierulle...
En siis tiedä, miksi tekisin sellaisen,
mutta kaikkein paras olisi vessa.
Siellä minä olinkin.
Olin julkisessa vessassa ja seisoin pisoaarin äärellä.
Nautin siinä ihastuttavasta iltapäiväpissasta.
Sellaisesta 90 sekuntia pitkästä,
jonka aikana mieli sammuu ja tajunnanvirta ottaa vallan.
Siihen vain hukkuu.
"Ovatko linnut ihan oikeasti olemassa? En tiedä."
"Jessus. Miten isot Aretha Franklinin tissit olivat?"
Vai mitä? Dolly Partonin tisseistä puhuvat kaikki.
Oletteko ikinä katsoneet Aretha Franklinin tissejä?
Oli kuin hän olisi imettänyt kuutteja. Ihan mieletöntä.
Jos hän ei osaisi laulaa, hän tarjoilisi lounasta. Siinä vasta oli tissit.
Eli...
Olin siis kusella, ja se oli upeaa.
Vaimoni muuten nillittää tästä.
"Nautit ruumiintoiminnoistasi tosi paljon."
"Anna minun elää elämääni."
Tykkään kyllä pissata, mutta vielä enemmän tykkään aivastaa.
Se, joka ei nauti avoimesta ja uhkarohkean väkivaltaisesta aivastuksesta,
on joku saatanan kommunisti.
Sehän on parasta.
Tiedättekö? Olette yksin ja sitten...
Sen jälkeen miettii: "Mitä vittua?"
"Älä puhu minulle."
Se on mahtavaa. En toki aio väittää, ettei laukeaminen olisi parasta.
Laukeaminen, aivastaminen, kunnon pissaaminen, hätäpaska...
Tykkään venytellä sängyssä heti herättyäni.
Sitten nukahdan taas, koska se on kuin fentanyylia tai jotain. Tykkään siitä.
Tykkään istua sunnuntaina sohvalla -
ja puristaa ja rullailla hernepussiani.
"Onko tämä tosiaan ilmaista? Ihan älytöntä."
"Olisipa tuo Sevenin käsi, mutta tämäkin on kiva."
Moni nainen tulee tuosta mustasukkaiseksi, vaikkei tarvitsisi.
Olen nähnyt, mitä teillä on, ja teilläkin riittää vedeltävää. Tekin voitte vain...
Vedelkää sitä toffeepussia ja katsokaa, miten käy.
Älkääkä uskaltakokaan heittäytyä epävarmoiksi.
Te naiset teette sen toisillenne. Meitä ei kiinnosta.
Siellä voi olla vaikka hampaat, ja haluamme silti sisään.
Haluan vain, että kun te naiset lähdette täältä,
tiedätte, että teillä on kaikilla kauniit pillut.
Näin se on.
Kyllä vain. Ehdottomasti.
Olin siis pissalla.
Siinä samalla tunsin, että patruunapesässä oli jotain.
Toimin tietenkin kohteliaasti.
Katsoin ympärilleni, eikä paikalla ollut ketään.
Sanoin itselleni: "Kaikki hyvin, kamu.
Voit työntää."
Niin minä tein,
eikä siitä syntynyt ääntä.
Ei minkäänlaista.
Mutta liikettä syntyi.
Tilanne täytyi tarkistaa. Tiedättekö, miten se tehdään?
Housut täytyy laskea ihan alas asti.
Kuin joku taapero.
Siinä olin sitten Nalle Puhina pelkässä t-paidassa.
"Hei."
"Päivää."
Pieni munani roikkui esillä. "Päivää."
Katsoin boksereihini ja totesin, että jep, nuo pääsevät roskikseen.
Sitten siistiydyin ja lähdin vessasta.
Ystäväni odottivat minua, ja kerroin tapahtuneesta.
"En halua tietää", he sanoivat. "Kerron silti."
"Lopeta", he sanoivat. "En. Nyt te tiedätte jo."
Keskustelun aikana todellisuus valkeni minulle viimein.
Ei se ollut likainen pieru, vaan olin vain paskonut housuuni.
Joo.
Tai siis...
Tämä ero on tärkeä, vai mitä?
Pieru olisi ollut pieru, jonka mukana vain tuli hiukan DVD-lisämateriaaleja.
Minä kävin paskalla housut jalassa.
Olisi aivan sama, jos nyt tässä seistessäni -
päättäisin käydä paskalla ja jatkaisin vain puhumista.
Se oli kolaus itseluottamukselleni, mutta nyt olen toipunut.
Olen jumalauta toipunut.
Kiitos.
Kuulkaapa myös tätä.
Tämä on kuudes tunnin spesiaalini,
ja olen kiitollinen siitä, että saan tehdä näitä.
Jep.
Sanon usein ihmisille, etten uskonut, että kohtaloni olisi tämä.
En ajatellut tällaista, kun tulin viihdealalle.
Luulin, että elin urani huippukohdan monta vuotta sitten,
kun pääsin Subwayn kansainvälisen markkinointikampanjan keulakuvaksi.
Tämä siis todellakin tapahtui. Koe-esiintymisiä tarvittiin kymmenen.
Kun kuulin puhelimessa, että sain paikan,
mietin samaa kuin moni teistä varmasti miettii juuri nyt:
"Entä Jared?"
Nyt jo entinen Subwayn edustaja Jared oli silloin paljon esillä mainoksissa.
Kun sain sen puhelun, kysyin: "Tulenko minä siis Jaredin tilalle?"
"No et helvetissä", minulle sanottiin.
Jos siis ette tiedä Jaredin tarinaa, hän painoi joskus 220 kiloa.
Hän kävi aina läheisessä Subwayssa, tilasi kuuden tuuman kalkkunasubin -
ja teki pitkiä kävelylenkkejä.
Usean vuoden aikana hän laihtui melkein 140 kiloa.
Subway teki hänestä yhden mainoksen, joka menestyi niin hyvin,
että hänet nimitettiin firman kasvoiksi pysyvästi.
Tässä oli vain yksi ongelma.
Jaredin avulla oli mahdollista mainostaa vain terveellisiä subeja,
ja he tarvitsivat jonkun,
joka näytti siltä, että pystyy paskantamaan seisaaltaan.
Silloin kuvaan astui meikä.
"Hetkinen. Jared siis käskee tilata kalkkuna- tai kasvissubin.
Mitä minä sanon?"
"Sinä käsket muistaa, että meillä on lihapullasubikin."
"Okei, pystyn kyllä siihen."
Seuraava kysymykseni oli olennaisempi.
"Hei, Jared esittää itseään. Hän on Jared.
Esitänkö minä mainoksissa koomikko Tomia?"
"Et. Jared on edelleen Jared.
Sinä taas esität hänen hulttioveljeään,
joka on rappiolla ja syö kuin mikäkin pesukarhu."
"Okei, kyllä se sopii."
"Olen siis hahmo." "Kyllä, sinä olet hahmo."
"Mahtavaa. Mikä hahmoni nimi on?" "Jerome."
Katsoin tyyppiä ja sanoin: "Se on mustan miehen nimi."
En ikinä unohda, miten markkinointijohtaja katsoi minua suoraan silmiin ja sanoi:
"Kenen tahansa nimi voi olla Jerome."
"Samoin kuka tahansa voi olla Tanner, mutta se on valkoisen miehen nimi."
Hän sanoi välittävänsä huoleni johtokunnalle.
Kaksi viikkoa myöhemmin olin New Yorkissa -
puvustuksen sovituksessa kuvauksia varten.
Joku mies tuli pukuhuoneeseen ja sanoi:
"Hei, kaikki olivat samaa mieltä siitä nimiasiastasi."
Minä sanoin:
"Ihan tosi?"
"Mikä uusi nimi on? Jeff? Jason?"
"Jermaine", hän vastasi.
"Se on vielä paljon mustempi nimi.
Tuleeko hampaisiini kultalaminaatit?"
"Tämä asia on nyt päätetty", hän sanoi. "Okei."
Sen jälkeen kuvasimme koko joukon mainoksia.
Sitten pidimme taukoa, minkä jälkeen oli tarkoitus -
kuvata vielä kuusi mainosta jättikampanjaan.
Sitten markkinointityyppi erosi, ja uusi tyyppi perui mainokset.
Sain puhelun. "Se on ohi. Näitä pätkiä ei lähetetä.
Et saa sopimusta. Kaikki on peruttu."
Masennuin ihan tosissani.
Se oli iso tilaisuuteni, joka pääsi karkuun.
"En ikinä enää saa tällaista tilaisuutta."
En löytänyt tilanteesta mitään hyvää. Ja sitten...
Sitten kului noin kymmenen vuotta.
Eräänä päivänä avasin television, ja vanha ystävämme Jared oli telkkarissa.
Se ei vain ollut Subwayn mainos,
vaan iltauutiset.
Uutisissa kerrottiin,
että Jared oli tuomittu 19 vuoden vankeuteen lapsipornon vuoksi.
Lankesin polvilleni.
"Kiitos, Jeesus, että veit tämän minulta. Anteeksi, että epäilin.
En enää ikinä epäile sinua."
Jos se kampanja olisi toteutunut,
olisin kymmenen vuoden ajan esiintynyt Jaredin kanssa televisiossa,
tienvarsimainoksissa ja markkinointitapahtumissa.
Siitä asti, kun häntä koskeva uutinen kerrottiin,
nähdessänne minut kadulla te kaikki olisitte sanoneet: "Hei, Jermaine!"
"Mitä? Olen Tom."
"Turpa kiinni, senkin musta paskiainen."
"Sinä saatana tiesit!" te sanoisitte.
"En tiedä mitään! Mitä minun pitäisi sanoa? Syökää kasviksia."
Onneksi tässä kävi näin. Tämä on hauskempaa. Kiitos, että tulitte.
Joo.
On minulla yhä hänen numeronsa, jos sitä mietitte.
Lähetin kerran hänelle linkin -
aikuispornoon.
Ajattelin, ettei hän pitäisi siitä.
Tiesittekö muuten, että Guantanamo Bayssa, Kuubassa,
sillä laivaston vankileirillä, jolla pidetään maailman vaarallisimpia ihmisiä -
ja myös muita ihmisiä, jotka eivät ole tehneet mitään pahaa...
Tiesittekö... Ottakaa selvää.
Tiesittekö, että sen paikan vartijoilla on erikoiskoulutus?
Tiedän, koska kävin siellä.
Kävin Guantanamo Bayssa esiintymässä.
Siis meikäläisille, eli sotilaille.
Ei siis "tuolla ovat syyskuun 11:n päivän tekijät, nauratapa heitä".
Se olisi mieletöntä.
"Nyt menet ja panet Khalid Sheikh Mohammedin nauramaan."
"Mitä helvettiä?"
"Heheh. Tykkään. Hauska mies."
Guantanamo Bayhin ei voi vain ostaa lentolippua.
Ensin lennetään Floridaan, ja sotilaskone vie sieltä tukikohtaan.
Vastassa ovat korkea-arvoiset upseerit aika muodollisina.
"Kiitos, että tulit. Odotamme innolla esitystä.
Kerro, jos tarvitset asuntoosi jotain."
Minä vain kiitin.
Sitten merijalkaväki otti minut huostaansa. He olivat erilaisia.
Ensimmäisenä tyypit kysyivät minulta:
"Haluatko nähdä juttuja?"
"Totta vitussa", minä vastasin.
He saattoivat minut autoon ja ajoivat kukkulalle.
"Et saisi olla täällä. Tämä on salaista." "Itsehän sinä minut tänne ajoit."
"Hyvä pointti."
He osoittivat kaukaista, valkoista rakennusta. "Tuo on taso neljä."
"Tuo näkyy uutisissa." "Vau."
Sitten he kertoivat kiehtovan lisätiedon: sen paikan vartijoilla on erikoiskoulutus.
Oletin, että he puhuivat erikoisjoukoista.
"Ei, vaan heidät koulutetaan siinä, miten he käyttäytyvät."
"Mitä tarkoitat?"
He vastasivat: "Vangit osoittavat usein mieltään -
heittämällä ulostettaan ja virtsaansa vartijoiden kasvoille."
Vartijat eivät saa reagoida siihen mitenkään.
Kun noin käy, he saavat sanoa vangille vain kaksi asiaa.
He saavat kysyä, onko vangilla nälkä -
tai onko hänellä jano.
Ei muuta.
Ja jos vartija...
Se on aika hassua, kun alkaa miettiä.
Jos vartija iskee takaisin jotenkin, hän voi joutua sotaoikeuden eteen,
eli hän voi joutua vankilaan, koska antoi takaisin siitä,
että joku heitti hänen naamalleen kusta ja paskaa.
Samanlaista on olla kuusivuotiaan pojan isä.
Poikani... Jep, siinä oli ensiluokkainen aasinsilta.
Siksi olen huippukoomikko.
Kyllä.
Minulla on kaksi poika. Molemmat ovat ärsyttäviä.
Pari viikkoa sitten tulin kotiin, ja 6-vuotias sanoi: "Hei, kaveri."
"Ota minut syliin."
"Syliinkö?" "Niin, ota syliin."
Hän ei ollut pyytänyt sitä vuoteen.
"Haluatko tosiaan syliin?" "Joo, ota nyt."
No, otin hänet syliini.
Katsoin poikaani ja kysyin: "Halusitko vain isin syliin?"
"Tuntuu hyvältä", hän vastasi.
"Niin minustakin, kamu."
Hetkeä myöhemmin -
tunsin kuuman, pistävän ja leviävän tunteen -
keskivartalossani.
"Pissaatko sinä päälleni?" kysyin.
"Joo", hän sanoi.
Silloin teki mieli lyödä.
Siis lyödä ihan tosissani.
Siis...
Halusin lyödä häneltä hampaat kurkkuun,
mutta en lyönyt.
Pudotin hänet.
"Onko sinulla nälkä?"
"Onko sinulla jano?"
"Siksikö teit noin?"
Se poika on melkoinen. Hän inhoaa oikeaa nimeään.
Tämä alkoi muutama vuosi sitten.
Kun se tapahtui ensi kertaa, hermostuin ja tein, kuten silloin kuuluukin:
kysyin muilta vanhemmilta, ja he sanoivat sitä vaiheeksi.
"Mitä?" "Se on vain jokin vaihe."
"Hänellä on vaihe."
"Moni lapsi ei pidä nimestään, mutta se menee ohi."
"Vai vaihe?" vastasin. "Se on kestänyt nyt kolme vuotta."
Minusta se ei ole niinkään vaihe, vaan aivan uusi suunta.
Meillä on uusi suunta.
Hänen syntymänimensä on Julian. Olemme aina käyttäneet sitä.
Siihen hän myös ennen reagoi, koska se nyt vain on saatana hänen nimensä.
Hän reagoi myös muunnelmiin.
Julian, Juju, Jujito, Julian.
Ja hän vastasi.
Sitten yhtenä päivänä sanoin: "Hei, Julian..."
"Älä sano minua siksi. Vihaan tuota nimeä.
Kun sanot sen, haluan vain kuolla."
Hyvä luoja, olkoon sitten.
Nyt lapsi puhuu meille vain, jos käytämme hänen itse valitsemaansa nimeä,
joka on... Nyt vyöt kiinni.
Se on Teacher eli "opettaja".
Onko ahdistavampaa pienestä lapsesta käytettävää nimeä?
"Heippa, Opettajani."
Onko tämä Hohto? Siltä se tuntuu.
Tämä on kuin Jordan Peelen uusi leffa.
Kuin joku metsästä tullut lapsi, joka astelee kaupunkiin -
seuratakseen Opettajaa ja elääkseen pitkään. Okei.
Tajuattehan te?
Tulen omaan kotiini ja kysyn, onko Opettaja täällä.
Hän vastaa: "On."
"Päivää, herra opettaja."
Ja ihmisillä on munaa kysyä minulta, olenko huolissani.
Totta helvetissä olen.
Ainoa toinen Teacher, jonka tiedän, on Charles Manson.
Olen tosiaankin huolissani.
Hän oli sijaisopettaja. No...
Isoveli tykkää matematiikasta ja videopeleistä. Hän on kiinnostava lapsi.
Hän myös kuulostaa siltä kuin kurlaisi butaanilla.
En tiedä, mikä juttu se on. Hän on yhdeksän.
Hän kysyy: "Miten menee, bro?" "Moi."
"Onko kivaa työskennellä kaivoksissa?"
Hän on myös hullu. Jos ehdotan, että lähtisimme ulos,
hän tulee olohuoneeseen kumisaappaissa, kalsareissa ja suojalaseissa.
Sitten minä kysyn, onko hän parhaillaan sienissä.
"Ainoa paikka noille vaatteille olisi joku homokulkue, ja..."
"Saat sinä olla, mutta tänään ei ole kulkuetta.
Voitko nyt jumalauta pukea vaatteet?"
Veimme nämä kaksi tulevaa USA:n etsityimpien rikollisten listan sankaria...
Uskokaa pois, Menendezin veljekset ovat kuoropoikia Seguran veljesten rinnalla.
Veimme ne pikku sosiopaatit viime kiitospäivänä siskoni luo Floridaan.
Kiitospäivänä teimme samaa kuin monet perheet siellä päin:
kävimme sukulaisten kesken rauhallisella kävelyllä.
Päädyimme sillä kävelyllä pienen lammen äärelle.
Siellä oli muita perheitä syöttämässä sorsille leipää.
Näky oli kuin jokin maalaus.
Kun saavuimme, muistan miettineeni itsekseni:
"Millähän tavalla poikani pilaavat tämän?"
Tulimme sinne, ja joku mies näki minut.
"Terve, kaveri. Haluatteko leipää?" "Joo, kiitos."
Sitten käännyin Teacherin puoleen.
"Hei, Teach", sanoin.
"Leipää?" "Anna se tänne."
Hän heitteli leivänmuruja kaikin voimin.
Sitten tarjosin leipää isoveljelle.
"En halua sitä."
"Mitä?" "En tarvitse tuota."
Hyvää kiitospäivää!
Sitten hän käveli rantaan ja tarttui yhtä sorsaa kaulasta.
Hän piteli sorsaa ilmassa kuin mikäkin Tšingis-kaani.
Ja sorsa oli siinä...
Katson Teacheria, ja teki näin.
"Mitä teet?" kysyin. "Voimme syödä tämän."
"Ei, ei."
"Päivän ruoat on hoidettu."
"Saanko pitää tämän?" "Et tietenkään."
"Sinä et ikinä ole hauska."
Käskin päästää sorsan. Hän teki näin.
Käännyin ympäri ja näin kaikki muut vanhemmat tällaisina.
"Hän on sijoitettu lapsi. Sellaiset ovat pahoja."
"Yritämme tehdä hänestä hyvän."
Joo, no...
Kyllä te tiedätte.
"Saimme hänet Ukrainasta. Onhan tämä ollut raskasta."
Hän on vaalea. He uskoivat jutun.
Tämä kiertue on ollut hauska. Monta hauskaa paikkaa.
Joskus matkustaessa oppii kaikenlaista.
Jokin viikko sitten olimme Georgian Augustassa,
joka on Georgian kaupunkien Zero-kokis, ja...
Tiesittekö, että Augusta on aika kuuluisa.
Siellä on Augusta National, joka on golfkerho.
Siellä pelataan maailman ehkä kuuluisin golfturnaus -
eli osuvasti nimetty The Masters -turnaus.
Erikoinen herruuteen viittaava nimivalinta etelävaltiolta.
Ehkä se äännettiin silloin eri tavalla.
Massa.
No...
En minä sitä nimeä antanut.
Kerhon perustivat vuonna 1933 ihmiset,
joita minä kutsuisin ylähyllyn valkoisiksi.
Valkoisimmat valkoiset,
niin valkoiset, että lauloivat lyönnin aikana valkoisia lauluja.
Olen valkoinen
Ilman rytmiä tai svengiä. Se oli enemmänkin toteamus.
Kerholla on myös pahamaineinen historia ihmisten sulkemisessa ulkopuolelle.
Siellä ei olla "toisten" faneja.
Vietimme siis koko päivän siellä, ja päätin etsiä vähän tietoa.
Selvitin, milloin kerhoon hyväksyttiin ensimmäinen musta jäsen.
Annan vinkin: se tapahtui myöhemmin kuin luulette.
Oletteko valmiit?
Vuonna 1990.
Siellä tosiaan odoteltiin.
"Ehkä asiat palaavat vanhalle tolalleen. Ei sitä tiedä."
"Ei kannata hötkyillä."
"Ei pikkutihkun vuoksi pueta sadetakkia. Kyllä te tiedätte."
Sitten selvitin, milloin kerhoon otettiin ensimmäinen naisjäsen.
Vuonna 2012.
Niin pahasti naiset pilaavat miesten huvit.
Tajuattehan te?
Nämä olivat koko maan rasistisimpia tyyppejä.
Miehiä, joiden koko elämässä oli kyse mustien vihaamisesta joka solulla.
Kun niiden tyyppien piti äkkiä valita,
kumman kanssa he mieluummin hengaisivat:
mustien miesten vai naisten...
"Lähettäkää tänne vaikka kaikki mustat."
"Me opettelemme ne oudot kättelyt. Aivan vitun sama.
En halua jotain akkaa jäpättämään korvaani ja pilaamaan sunnuntaipelini.
Tulehan, Jermaine, Näytän, miten tämä tehdään."
"Otetaan tästä tii."
"Mikä tuo tanssijuttu on? Aiotko tehdä noin joka reiän jälkeen?"
"Sieltä tipahti birdie." No niin...
Oletteko...
Tykkäättekö katsoa dokumenttielokuvia? Minä nimittäin...
Minä tykkään.
Rakastan pönkittää itseluottamustani pintatason tietämyksellä -
ilman, että joudun lukemaan mitään.
En edes muista, montako dokkaria olen nähnyt.
Joskus ne ovat opettavaisia ja joskus taas vain viihdyttäviä.
Hauskin vuoteen näkemäni asia -
on Netflixin dokumenttisarja nimeltä Untold,
joka keskittyy urheilumaailman tarinoihin.
Yksi dokkari siinä sarjassa kertoo tyypistä nimeltä Johnny Manziel.
No...
Jos olet tässä teatterissa etkä tiedä, kuka Johnny Manziel on,
käytän nyt aikaani sen kertomiseen.
Johnny Manziel on ensimmäinen toisen vuoden opiskelija,
joka voitti Heisman-palkinnon ekalla pelikaudellaan.
Se on yliopistofutiksen suurin tunnustus ja annetaan maan parhaalle.
Hän oli siis päässyt high schoolista vasta puolitoista vuotta aiemmin -
eikä vain pelannut, vaan dominoi koko lajia.
Dokkaria katsoessa valkenee, että hän teki kaiken sen -
enimmäkseen aineissa ja kännissä, eli ihan tosi sekaisin.
Parasta oli, kun hänen entisiä valmentajiaan Texasista haastateltiin.
"Joo, hän tuli treeneihin ihan nakit silmillä."
"Me sanoimme, että nyt et sitten kuse tätä hommaa."
"Eikä hän kussut, vaan oli mahtava." Anteeksi mitä?
Hän pelasi joka lauantai matseissa, joita miljoonat katsoivat telkkarista,
joko päissään, pilvessä tai krapulassa.
Kentän laidalla hän...
Ja valmentajat huutavat: "Johnny!"
Hän oli vain, että katsokaa, kuusi maalia.
Voi hyvä helvetti!
"Antakaa pojalle lisää huumeita. Tämä toimii."
Hän sai Heismanin.
Seuraavana vuonna hän palasi pelaamaan ja alkoi kokeilla uusia juttuja.
Hän kehittyi ja pelasti upeasti. Hän oli voittaa Heismanin uudelleen.
Hän siirtyi ammattilaiseksi NFL:ään, ja häneltä vaadittiin ryhtiliikettä.
Äkkiä hän ei halunnutkaan enää pelata. Ja siinä oli koko tarina.
Tuota...
Minulle tuo tarina on merkityksellinen, koska mitä tulee minun elämääni,
käytän Manzielin tarinaa huomatakseni itse kehittyneeni vähän.
Tuomitsin hänet ennen ankarasti, kuten moni tekee.
He näkevät vain mokatun tilaisuuden,
mutta iän myötä alan nähdä jutun uusin silmin.
Ymmärrän nyt, että siinä on paljon paineita nuorelle miehelle.
Moni ei kestä sellaista 30-, 40- tai 50-vuotiaanakaan,
myöhäisteinistä puhumattakaan.
Kuuluisuus, maine ja raha.
Nyt teen sen, mikä pitää tehdä, jos vain osaa.
Asetun toisen asemaan. Minä osaan tehdä sen.
Minäkin olin kerran opiskelija,
mutta en ollut yliopistojalkapallon kuningas.
Kävin tunneilla ja työskentelin osa-aikaisena ostoskärryvalmistajalla.
Paikassa, jossa tehtiin ostoskärryjä.
Se työ oli näin siistiä:
menin kerran maanantaina töihin ja kävelin pomoni luo.
Sanoin ehkä lopettavani perjantaina.
Hän sanoi: "Joo. Moni tekee niin."
Okei.
Perjantaina hän sanoi: "Olet valmis." "Okei, hyvä."
Hän sanoi: "Kuule, moni täällä pitää sinusta.
Mennään lähibaariin ja juodaan sille, mitä sitten seuraavaksi teetkin."
"Olen alaikäinen, mutta mennään vain."
Niinpä menimme työporukalla baariin, ja kaikki olivat kivoja.
Sain onnentoivotuskortteja ja pieniä lahjoja sun muuta.
Yksi työkavereistani antoi minulle pullon Jack Daniels -viskiä,
joka oli varmasti tarkoitettu läksiäislahjaksi.
Tiedättekö? "Vie tämä mukanasi."
Sanoin, että voin juoda sen tässä baarissa.
"Etkä voi", sanoi baarimikko. "En kuule sinua. Nyt vain juon."
Miksi pilkkaisin Johnnya siitä, ettei hän kestänyt miljoonia?
Minä en kestänyt yhtä ilmaista viinapulloa.
Ja jos ette juo viskiä, minäpä kerron,
jos pulloa kallistaa kolme tai neljä kertaa,
aivot sanovat: "Hei, täällä on liikaa valoja päällä."
Sitten haluaa vain tehdä pahojaan.
Aloin ottaa baaritiskiltä ihmisten vaihtorahoja.
"Nämä ovat minun. Haista paska."
Ystäväni käskivät minun rauhoittua. "Rauhoitu vittu itse."
Lopulta lähdin kotiin mukanani nainen, jolla oli mitä epäonnisin naama.
Joo.
Luulette minua ilkeäksi, mutta olen vain rehellinen. Siksi me täällä olemme.
Luojan kiitos minä sammuin.
Osa teistä ei ole ikinä sammunut. Onnittelut terveellisistä valinnoista.
Me muut tiedämme, että se on kamalaa.
Muistan, miten heräsin seuraavana aamuna.
Katsoin ikkunasta ulos pihalle, jota en tunnistanut.
Mietin: "Missä minä olen -
ja mikä tämä on?"
Sitten käännyin ympäri, ja eteeni ilmestyi se helvetin mörkö.
Haukoin henkeäni päin hänen naamaansa.
Tajuatteko? Olin tässä näin.
Hän oli tottunut siihen. "Tiedän kyllä."
"Et ole ensimmäinen, joka tekee noin."
Hän näytti Bill Belichickiltä. Siltä Patriotsin entisestä valmentajalta.
Kuvitelkaa hänelle ruskea, olkapäille ulottuva tukka.
Samat kasvot, sama vartalo.
"Nyt se huppari päälle. En halua nähdä tätä."
Poistuin paikalta ja podin valtavaa häpeää.
Se oli siis fuksivuoteni. Olin psykologian peruskurssilla.
Olimme puhuneet häpeästä. Arvatkaa, mitä siitä opetettiin?
Häpeä kukoistaa salassa.
Jos tuntee häpeää jostakin,
siitä pitäisi kertoa ainakin yhdelle ihmisille tunteen purkamiseksi.
Jos sen pitää sisällään, se vain kasvaa ja voi ottaa ihmisen valtaansa.
Muistan ajatelleeni silloin, että onpa kiehtovaa.
"Tunnen häpeää ja tiedän, mitä minun pitää tehdä: kertoa siitä jollekulle."
Sitten ajattelin, että ei vittu ikinä.
"Kuolen salaisuuteni kanssa ja hautaan sen pizzan alle."
Kun olin tekemässä sitä,
mustan saaneeni puhelun kaverilta, joka oli edellisiltana baarissa.
Hän kysyi: "Hei, minne sinä menit baarista?"
Sanoin menneeni kotiin.
"Menitkö?" hän kysyi.
"Menin." "Et tainnut mennä."
"Kyllä minä menin." "Etkä mennyt."
"Mistä sinä puhut?" "Lopetetaan tämä", hän vastasi.
"Kerron, mitä sinä teit." "Mitä minä sitten tein?"
Hän vastasi: "Sinä panit tätiäni."
"Onko Bill Belichick sinun tätisi?"
"On", hän vastasi.
En tiennyt, mitä sanoa, joten sanoin: "Olen pahoillani."
"Minä tässä olen pahoillani."
"En haluaisi panna tädeistäni ketään,
mutta Bill on ehdottomasti sen listan viimeisenä."
Sinä päivänä vaihdoin marihuanaan.
Joskus taas dokkarikokemus on täysin erilainen ja opettavainen.
Siitä saa tietoa, josta ei osaa päästää irti.
Se vain jää päähän.
Sitten siitä kertoo kaikille ja näkee unia.
Katsoin hiljattain yhden dokkarin, jota ilman -
minulla ei olisi hajuakaan siitä, paljonko kokaiinia Hitler veti.
Ei hajuakaan.
Jokainen tietää, että Kolmas valtakunta ja Saksan armeija veti metamfetamiinia.
Metapäissään toisessa maailmansodassa. Miettikää.
Satatuhatta saksalaista sotilasta marssimassa Ardennien metsien läpi.
Siihen pitäisi mennä kuusi päivää, mutta he tekivät sen 28 minuutissa.
Sellaista meta tekee.
Miettikää istuvanne mökissä Belgiassa juomassa... No, maitoa kai sitten.
Sitten kuulette...
"Voi pyhä perkele!"
Meta siis on...
Oletteko nähneet metapäätä? Minä olen. Se on pelottavaa.
Hän ei lakkaa puhumasta ja haluaa panna kaikkea. Siis amerikkalainen.
Voitteko kuvitella, millaisia saksalaispervoista tulee?
"Haluan, että imet minut kuiviin..." "Hei!"
"Anna olla, Günther."
Hitlerinkin metankäyttö on hyvin dokumentoitu.
Moni ei tiedä, että hän sai aamuisin kokaiinia -
henkilökohtaiselta lääkäriltään.
Ylittikö Michael Jacksonin lääkäri teistä valtuutensa?
Se oli propofolia nukahtamiseen. Ihan alakoulutasoa.
"Haluaisin nukkua." "No vittu."
Hitler heräsi aamulla, ja hänen lääkärinsä sanoi:
"Huomenta, mein Führer." Ja sitten...
Ja Hitler huusi: "Juutalaiset!"
Muutama kokagramma ja sydän täynnä vihaa on hitonmoinen tapa aloittaa aamu.
Tämän minä haluaisin tietää:
Miksi kuulen tästä vasta 46-vuotiaana?
Pikkulastenkin pitäisi tietää tämä.
Päiväkotilasten pitäisi tulla kysymään: "Tiedätkö, paljonko kokaa Hitler veti?"
Eikö se teistä ole paras varoittava esimerkki lapselle? Minusta on.
Ennen sanottiin: "Älä käytä kokaiinia." "Miksei?"
"Niin tekevät rocktähdet." "Ai, okei."
"Siis kuten Slash ja Eric Clapton?"
"Niin, kunnes lopulta he valvovat aamukuuteen, ajelevat kaikki karvansa -
ja panevat tyttöjä.
Sitäkö sinä haluat?"
Me sanoimme, että buu.
"Käyttääkö joku muu sitä?" "Martin Scorsese."
"No mutta sehän toimi hyvin. Entä joku paha tyyppi?"
"Ei tule ketään mieleen."
Mutta nyt on yksi. En tiedä, oletteko kuulleet.
Hänen nimensä on Adolf vitun Hitler.
Hän veti kasakaupalla kokkelia.
Ja hän muuten kävi samoja typeriä keskusteluja kuin ystävänne.
Niiden aihe vain oli sota.
"Meidän pitäisi hyökätä Stalingradiin joulukuussa."
"Pannaan tyypit palasiksi."
"Hei, katsokaa viiksiäni. Ajoin reunat pois."
"Näytänkö maalauksiani? Ne ovat aika hyviä."
"Lähinnä minä kuristamassa sorsia. Katsokaa."
"Pitääköhän Mussolini minusta?"
No niin...
Täytyy se sanoa. Hän oli yksi puupää.
Korostus tosin oli hieno. Ja!
Kielet ovat aina kiehtoneet minua.
Puolet suvustani on siis kotoisin Etelä-Amerikasta.
Siis Perusta. Minäkin olen käynyt siellä.
Olen käynyt siellä koko ikäni,
ja sukulaiseni ovat käyneet minun luonani.
Tiesittekö, että aina kun joku 288 serkustani tulee käymään,
hän sanoo saman asian aina väärin? Sama juttu yli 30 vuoden ajan.
Vierailun aikana joku heistä tulee sanomaan minulle:
"Tommy, minun täytyy tehdä paskat."
"Ymmärrän", minä vastaan.
Jos puhutte espanjaa, ymmärrätte tämän. Se on suora käännös.
Espanjaksi verbi on hacer eli "tehdä",
ja reiluuden nimessä täytyy myöntää, että siitähän siinä onkin kyse.
Siinä itse asiassa tehdään paskaa.
Korjaan virheen aina kohteliaasti.
"Täällä ei sanota noin. Meillä verbi on take eli 'ottaa'."
Ja serkku kysyy aina: "Miksi?"
"Enhän minä sitä minnekään ota."
"Logiikkasi on aivan kohdallaan,
mutta jos sanot aina tekeväsi vessassa paskaa,
joku soittaa vielä poliisit, joten usko nyt vain."
Jos on täällä tänään, puhuu maailman kieltä.
Maailman kieli on englanti.
Useimmat teistä ette nähneet sen oppimisen eteen vaivaa. En minäkään.
Te vain synnyitte.
Muu maailma yrittää todella kovasti vain viestiä meidän kanssamme -
ja osallistua meidän juttuihimme,
mutta me pilkkaamme heitä, koska he yrittävät.
Eikö ole siistiä? Maailma sanoo: "Miten se sanotaan..."
Ja me taas...
"Kuunnelkaa nyt tätä idioottia."
Ihan kuin olisitte itse tehneet jotain. "En tiedä..."
"Turpa kiinni, urpo."
Tämä on tyypin kahdeksas kieli.
Punaniskat valittavat. "Et pysty puhua. Älä puhu niin paljon."
Ja me vieressä: "Joo, samaa mieltä tuon kanssa."
Voi ihmisiä toki pilkata siitä, että he eivät osaa samaa kuin te.
Se on töykeää ja loukkaa ihmisten tunteita,
mutta tiedättekö, mistä aivan kaikki pitävät?
Jos osaa matkia jotain aksenttia hyvin, ihmiset pitävät kuin jonain taikurina.
Kokeilkaa vaikka töissä.
Menkää töihin ja olkaa brittejä. "Terve, kaveri."
"Haluaisitko teesi kanssa teeleivän?"
Joku toimistossa hämmästyy varmasti. "Eikä."
Se voi olla mitä vain. Vaikka...
"Haluaisitko kahvin kanssa croissant'n?"
"Haluaisitko mange anustani?" Sanokaa mitä vain.
Mikä tahansa aksentti käy.
Ei tietenkään aasialainen, mikä on sääli, koska se on hauskin matkia.
Yksin tai ystävien ja sukulaisten seurassa teette sitä silti.
Ja suihkussa ja autossa ja rakastajien seurassa,
koska se on aivan parasta, mutta ei sitä saa tehdä.
Voi siitä antaa pienen häivähdyksen.
Vähän kuin menisi pianon äärelle ja painaisi yhtä kosketinta.
Julkisesti voi kyllä sanoa vaikka "oo" näin.
Vai mitä?
Muut hermostuvat silti. "Mitä helvettiä sinä meinaat?"
Koko juttua ei voi tehdä. Ei voi sanoa...
Ei saa. Tuo oli esimerkki, mutta ei noin saa tehdä.
Jos haluaa huvitella aasialaisten puheella, mutta ei ole aasialainen,
täytyy vain opetella sanomaan jotakin aasialaisella kielellä.
Sitten vain toistaa sanoja. Niin saa tehdä.
Minä olen työstänyt mandariinikiinaa.
Aika karussa kunnossa se on, mutta täältä pesee.
Kiitos.
Siinä oli: "Tapa tyttäreni. Hän on arvoton."
Siellähän suositaan poikia, vai mitä?
Taas tyttö? Paiskataan hänet puuta päin.
Kerroin tuon vitsin Hongkongissa, eikä se todellakaan toiminut.
Eli...
Joo, siellä vihataan puita. Mutta...
En tiedä, miten itse reagoisin. Minulla on poikia. En tiedä, kelle kiitos kuuluu.
Minulleko? Vai vaimolleni?
Hän ottaa kyllä ison satsin...
Jalkojen väliin. Tarkoitan siis...
Saan minä suihinottoja, mutta ne ovat avioliittosuihinottoja.
Ne ovat eri juttu kuin sinkkusuihinotot.
Avioliittosuuseksistä tulee mieleen...
Oletteko nähneet koiranne -
juomassa kuumana päivänä vettä -
vesikupistaan?
Sitten se katsoo teitä -
lipaisujen välissä.
Se on kuin...
"Joo, hyvältä tuntuu. Tosi kiva.
Lopetitko? En halunnutkaan tulla. Kivaa oli."
Muistan vielä vanhat hyvät ajat.
Minulla on täällä vanhoja VHS-nauhoja.
Ne ovat vähän rakeisia, mutta jos suljen silmäni,
näen yhä silmissäni ne ihanat enkelit elämästäni kaksikymppisenä,
jotka kuulostivat kuin taistelevan henkensä edestä.
Tiedättekö?
Sellaista, minkä melkein keskeyttää katsoakseen, onko toinen kunnossa.
Mutta ei keskeytä, koska aivan sama.
"Kiva, että kärsit. Tämä on siistiä."
Eikö teillä ole muistoja? Okei.
Minä tykkään sormesta pepussa.
Tarkennan. En halua mitään kaivinkonetta.
Haluan vain vähän...
Vähän Steve Aokia. "Mitä tämä nappi tekee?"
Pientä täytettä, ei mitään katuporaa.
Niin. Pidätkö sinä sellaisesta?
Aivan.
Viikset paljastivat. Arvasin.
Entä sinä?
Vitun siistiä. Sivistys istuu eturivissä.
Kyselin kaikilta läheisiltä ystäviltäni,
ja kaikki sanoivat: "Ei helvetissä."
"En pidä tuollaisesta. Ihan homoa."
Minä kysyin, olivatko he harkinneet kokeilevansa sitä naisen kanssa.
Ei se ole homoa.
Lakkaa pyytämästä sitä veljeltäsi, pervo.
"Äkkiä nyt ennen kuin isä tulee kotiin."
Yhden elämän aikana oppii seksistä tämän:
sekä miehet että naiset valehtelevat seksin suhteen,
mutta vain eri suuntiin.
Miehet liioittelevat kokemuksiaan siksi,
että heidän elämäntehtävänsä on tehdä naisiin vaikutus.
Se on typerää, yksinkertaista ja täysin totta.
Joka nainen tapaa joskus miehen, joka sanoo pitävänsä kaikesta.
"Astu vain kiveksilleni ja leikkaa nännini auki."
"Sytytä minut tuleen."
Ja te mietitte, että okei.
"Hän vaikuttaa hauskalta."
Sitten saatte miehen sänkyyn.
"Onko tuo tulitikku? Koen oloni turvattomaksi."
"Niin tietysti."
Tyyppi on valehtelija. Naiset taas valehtelevat päinvastoin.
Naiset vähättelevät vastuutaan seksistä, mutta minä puolustan teitä.
Teette niin hyvästä syystä.
Moni nainen vähättelee vastuutaan seksistä,
koska heillä on aivan todellinen pelko, että miehet sheimaavat heitä siitä,
että he nauttivat samoista asioista kuin miehet.
Eikö niin, naiset?
Täällä on jotain 30 huoraa. Mieletöntä.
Se oli vitsi.
Se oli vitsi. Kiitos huudoista.
Sitten mietin oman elämäni tapahtumia ja ymmärsin, että tällainen on totta.
Minulla oli kerran kämppis, ja me molemmat tunsimme erään upean Nicolen.
Kerran hän sanoi: "Panin muuten Nicolea."
"Ihan tosi?" kysyin. Hän vastasi tosi ällöttävästi.
Pyydän anteeksi jo etukäteen. Hän sanoi:
"Joo, hänen pillunsa..."
Hän piti ääniä, jotka pahensivat juttua entisestään.
Hän sanoi: "Mm", ja minä taas: "Yyh."
"Se oli niin mukava ja lämmin. Olisin halunnut ottaa nokoset siellä."
"Mitä?"
"Joo, se tuntui tosi hyvältä. Kuin voilla vuoratulta peitolta."
"Mitä helvettiä?" minä kysyin.
Sitten seurustelin Nicolen kanssa kaksi kuukautta.
Miksikö? Koska minäkin tykkään voista. Yhtenä päivänä olin hänen kanssaan.
Olin epävarma ja otin asian puheeksi.
"On outoa, että sekstailit kämppikseni kanssa."
"Mitä? En ole ikinä koskenutkaan kämppäkaveriisi."
"Oikeastiko?" "En helvetissä ole." Palasin sitten kotiin.
"Nicole sanoo, ettei teillä ole ollut mitään."
Hän vastasi: "Joo, niin se on."
"Olisi pitänyt arvata jo siitä voipeittopillujutusta."
"Miksi sanoit niin?" "Ihan sama." Sitten hän avasi TV:n.
Siinä oli koko keskustelu asiasta.
Vuosia myöhemmin tapailin toista naista, ja keskustelimme seksistä.
Otin puheeksi kolmenvälisen seksin.
Kysyin, oliko hän ollut joskus kolmestaan. Hän teki näin.
"En kysynyt, muistitko ottaa tänään ADHD-lääkkeesi."
"Oletko ollut kahden kanssa yhtä aikaa?" "En varsinaisesti."
"Varsinaisestiko? Oliko toiselta amputoitu jotain? Sekin lasketaan."
"Juttu on näin..."
"Onko tämä niitä 'juttu on näin' -juttuja?" kysyin.
"Periaatteessa olen ollut, mutta olin palanut auringossa."
"Mitä vittua?" kysyin.
"Olin paikalla, mutten oikeastaan osallistunut, koska ihooni sattui."
"Tässä on nyt jotain käsittämätöntä naisen logiikkaa menossa."
Hän kysyi: "Entä sinä?"
"Otin suihin neljältä mieheltä, mutta sitä ei lasketa. Nokkosihottuma."
Ihan...
Hän oli täysi huora, ja hän on myös kuollut.
Varmaankin.
Olen miettinyt vaimoni tappamista.
Olen puhunutkin siitä. Enimmäkseen vaimoni kanssa.
Hän sen aloitti.
Kerran kotona hän vain heitti minulle tämän:
"Mitä luulet, miten helposti pystyisit tappamaan minut paljain käsin?"
Vastasin: "Hyvin helposti."
"Oikeastiko?" "Se ei olisi yhtään vaikeaa."
Hän sanoi: "Eikä!" ja minä taas: "Joo."
"En väitä olevani kova jätkä, mutta sinut tappaisin helposti."
Nyt asia tulee koko ajan esiin. Aina, kun olemme yhdessä.
Olimme New Yorkissa. Seisoimme odottamassa metroa.
Jossain vaiheessa sanoin: "Saatana, voisin -
tönäistä sinut laiturilta alas."
Hän katsoi alas. "Minä kuolisin." "No niinpä!"
Sitten hän sanoi: "Ei kannattaisi." "Mitä?"
"Täällä on kameroita, ja kaikkialla on ihmisiä. Jäisit kiinni."
"Joo. Kiitos, että huolehdit."
Menimme Havaijille. Patikoimme jyrkänteen reunalla.
Laskin käteni vaimoni olkapäille.
"Jos haluaisin, voisin heittää sinut alas."
Hän katsoi taas. "Minä kuolisin."
"Alat olla hyvä tässä", vastasin.
"En tietenkään heitä. Alhaalla on kiviä.
Ruumiisi olisi esillä ja poliiseja olisi kaikkialla."
"Se pilaisi päiväni. En aio tehdä sitä.
Tuolla sen sijaan ei näy yhtään kiveä. Vuorovesi veisi sinut pois rannasta."
"Sitten viettäisin upean viikon Havaijilla."
Sitten suutelimme.
Kaipa se on rakkautta, eikö?
Hän on kuitenkin elossa.
Vai mitä?
Olemme olleet nyt yhdessä varmaankin 63 vuotta,
ja lopulta tullaan pisteeseen, jossa nykyisen kanssa vedetään päätyyn asti.
Silti joskus miettii, kuka muu se olisi voinut olla. Teettekö te sitä?
Muistatte jonkun vanhan heilan. "Jessus, siinä väistin kyllä luodin."
Sitten mieleen tulee toinen. "Se olisi ollut siistiä."
Jokainen tulee mieleen. Muistin yhden hiljattain, kun muistelin vaihtovuottani.
Olin yhden lukukauden Madridissa.
Kerran amerikkalainen kurssikaverini tuli sanomaan minulle:
"Käyn viikonloppuna Tunisiassa. Haluatko lähteä mukaan?"
"En varsinaisesti", vastasin.
Hän alkoi haastaa minua.
"Milloin muka sellainen paikka olisi taas näin lyhyen lennon päässä?"
"Sinun kannattaa tulla." Kiitin häntä ja sanoin: "Totta."
Niin me lähdimme Tunisiaan.
Kirjauduimme hotelliin ja näimme aulassa kauniin naisen.
Lähestyimme häntä herrasmiehinä.
"Olemme amerikkalaisia ja opiskelemme Espanjassa. Tulimme viikonlopuksi."
Hän sanoi: "Olen ranskalainen. Matkustan yksin ja tänään etsin heroiinia."
"Saat pitää hänet", ystäväni sanoi ja lähti vain pois.
Mietin, että katsotaan, minne tämä johtaa.
Ratsastimme kameleilla ja yritimme saada hepoa.
Myöhemmin pussailimme hänen huoneessaan, ja meno alkoi kuumentua.
Haluan tehdä tämän kaikille selväksi:
minä keskeytin hänet ja sanoin: "Minun täytyy sanoa eräs asia.
Minulla ei ole kondomia, ja ei pahalla, mutta taidan tarvita sellaisen."
"Etkä tarvitse", hän vastasi.
Minä sanoin:
"Okei." Joten...
Hän sanoi niin, ja minä olen tyhmä. Teimme siinä sitten, mitä teimme.
Palasin huoneeseeni, ja ystäväni oli siellä.
"Missä sinä olet ollut?" "Olin sängyssä sen ranskalaisen kanssa."
Hän kysyi heti: "Oliko sinulla kondomi?" "Ei", vastasin.
Hänen naamansa venähti, ja hän sanoi:
"Sinä kuolet."
"Niin kuolenkin", vastasin.
En nukkunut silmäystäkään.
Aamulla menin alas sille saatanan tunisialaiselle aamiaiselle.
Siinä oli jotain taateleita ja hummusta.
"Syöttekö tätä heti aamulla ja huuhdotte sen alas kahvilla?
Paskannatte kohta osan muistoistanne ulos."
Minä söin, paskansin ja näin sen naisen.
Hän tuli kysymään, mikä minulla oli hätänä.
"Eilen me teimme ne jutut, emmekä käyttäneet suojausta."
"Ei se haittaa", hän sanoi. "Todellakin haittaa."
"Ei haittaa, koska syön lääkettä."
"Miksi syöt lääkettä?" kysyin.
"Onko CD4-solumääräsi 12 tai jotain?"
"Syön lääkettä, etten tekisi vauvoja."
"Ehkäisypillereitäkö?" kysyin.
"Luuletko, että pelkään saattaneeni sinut raskaaksi?
Miten muka edes löytäisit minut?"
"Kirjoittaisitko kirjeen? 'Rakas Amerikka,
itseään Isukki-Kaneksi kutsunut mies pani minua Pohjois-Afrikassa.'"
Hän käski minun rauhoittua. "En voi!"
Nainen veti käsilaukustaan pillereitä. En edes kysynyt, mitä ne olivat.
"Mitä se oli? C-vitamiiniako?" "Otit kolme ahdistuslääkettä."
"Nyt rauhoitut, senkin raukkis."
Pienen hetken päästä se tapahtui.
"Olen rauhallinen."
Sitten menimme naisen huoneeseen ja harrastimme taas suojaamatonta seksiä.
Ja sillä tavalla minä sain AIDSin.
Ei minua ole koskaan testattu, eikä muuten testatakaan,
koska on parempi olla tietämättä.
Tässä pisteessä se on jo minulla, vaimollani, pojillamme...
Sevenilläkin.
Kyllä vain. Näin on.
Bill Belichickillä se on varmasti.
Mutta minulla on hyvä olo laihana,
joten kiitos, AIDS, ja kiitos, Milwaukee.
Olitte huippuja. Kiitoksia.
Kivaa iltaa! Kiitos.
Tekstitys: Riku Kanninen