Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
TOM SEGURA UŽIVO VEČERAS
Milwaukee, molim vas, pozdravite Toma Seguru.
TOM SEGURA: UČITELJ
Puno vam hvala!
Hvala.
Sjajni ste, hvala.
I ja tebe volim.
Baš si lijepo odgojen. Sjajno.
Nije uvijek ovako. Znate to, zar ne?
Prošli je tjedan na nastupu izbila tučnjava u prvom redu.
Da. I primijetiš to kad se odvija u prvom redu.
Primijetiš.
Obično pokušamo to što prije zaustaviti,
no tip koji je započeo tuču bio je vrlo star.
Kad su ga zaštitari zaskočili, rekao sam im da pričekaju.
„Pustite ga da to odradi.”
To mu je vjerojatno posljednja tuča.
Sigurno jest. Bio je stvarno jako star i udarao je drugog tipa,
ali ispuštao je zvukove koje starci proizvode
dok je... Bilo je...
Tip kojeg je udarao mislio je: „Koga briga.
Ništa ne osjećam.” A onda...
Onda je starijem tipu ponestalo snage.
Samo se ugasio.
Dok ga je osiguranje pratilo van, pogledao sam ga i pomislio:
„Jao, mislim da je to žena.”
Zbog kose.
Znate kako žene ponekad dosegnu određenu dob
kad više ne žele da ih jebeš,
pa kosa prva nestane. Samo je...
I onda shvatimo: „Aha, ne smijem je dirati. Jasno.”
Vagina se zatvori, riješi se kose
i svi znamo da je pristup zabranjen.
Tko god to bio, neka počiva u miru.
Ja...
Upravo sam se vratio s omiljenog mjesta. Bio sam u Italiji koju obožavam.
Da, najbolja je.
Najbolja.
Moj mobitel zna da volim Italiju
jer naši mobiteli znaju sve o nama.
Bilo je zabavno kad smo prije deset godina imali raspravu:
„Ne bi li bilo ludo da ovaj uređaj sluša sve što govorimo?”
A sad znamo. „Da, sve snima.”
Sve što kažem, pošaljem, pomislim...
Osim ako niste jedni od onih ljudi koji misle:
„Jao, da, razgovarao sam s nekim
o košari za kruh iz 1700-ih iz Hrvatske,
a onda sam otvorio Gmail i pisalo je: ‘Tražite hrvatsku košaru za kruh?’
Nije li to luda slučajnost?” Da, jest.
Stalno govorim o Italiji i svaki put kad uzmem mobitel,
samo to vidim na mrežama.
Talijanski krajolici, talijanski recepti, stopala Talijanki...
I sve to lajkam.
No kad god vidim snimke talijanskih krajolika,
na njima je uvijek i tip na vespi.
Oni mali skuteri kojima se voze posvuda
dok sanjare o marinari ili što li već rade.
Kad god vidim tipa na vespi,
u sebi pomislim:
„To je baš gej.”
No kad si ondje i vidiš vespu,
pomisliš: „Nitko neće saznati.”
Unajmio sam je i...
Bilo je to najradosnije iskustvo u mom životu,
uključujući i rođenje moje djece. Bilo je jebeno.
Izmišljao sam razloge da se provozam. „Nemamo bundeve. Moram ići.”
Nakon nekoliko dana počeo sam smišljati priču u glavi.
„Ovo je isto kao Harley. Isto sranje.”
Ovo je moja pila.
Prošao je još jedan dan i pomislio sam da ću je nabaviti čim se vratim.
Htio sam je kupiti na internetu: „Plava? Da. Košara? Da, jebote.”
A onda sam se vratio u SAD i za nekoliko minuta pomislio:
„Nema jebene šanse.
Pretući će me nasmrt kad stanem na semafor.”
I tad sam shvatio da su vespe piklbol motociklističkog svijeta.
Jednostavno jesu.
Da.
To je samo zamjena za pravu stvar.
Samo reci da si očajan u tenisu, jebeni mlakonjo.
Nitko ne želi čuti kako rasturaš u izmišljenom sportu.
„Ali to je društvena aktivnost.”
„Svatko to može.” I zato se ti baviš time. Mekan si.
Nedavno sam radio nešto veoma zabavno.
Letio sam s Blue Angelsima.
Ne znam znate li tko su.
Opa!
Opa.
Za one koji ne znaju, to je letačka akrobatska skupina ratne mornarice.
Izvode nevjerojatne programe diljem zemlje.
To su elitni borbeni piloti
koji lete u borbenim avionima na razmaku od 45 centimetara
i izvode lude, akrobatske vratolomije.
Vidio sam program i bio je sjajan, a poslije sam upoznao organizatora
i vrlo ležerno rekao: „Da bar mogu letjeti s njima.”
I rekli su: „Pa možeš.”
„Koji kurac? Stvarno?”
„Da, ako dođeš u Pensacolu u Floridi.”
I rekao sam: „Fuj.”
„No dobro.”
Otišao sam u bazu u Floridi i upoznao jednog od pilota.
Tip je izgledao kao da su ga dizajnirali u laboratoriju
i da ga je onda samo izbacila umjetna inteligencija.
Jedan od najljepših muškaraca. Svaki dan mislim o njemu.
Posljednja mi je misao prije spavanja njegova čeljust.
Sjetim se... I onda zaspim.
Prišao sam mu i rekao: „Ja sam Tom”, a on će: „Ja sam Sedam.”
Što god ti kažeš, tatice.
Ako si ti sedmica, mogu samo zamisliti desetku.
Sedam mi kaže: „Izvodit ćemo ludosti gore.
Nemoj mnogo jesti jer ćeš sigurno povratiti.”
Pitao sam: „Što ako povratim?”
„Dat ću ti vrećicu, pa možeš povratiti u nju.”
„Hvala, stari.
A što ako se userem?”
I kaže: „Ljudi se nikad ne useru.”
Ne znaš s kim razgovaraš.
Letjeli smo 45 minuta.
Letjeli smo okomito, radili okrete, letjeli brzinom od 1,2 Macha
i iskusili silu od 7,5 G.
Bilo je to najuzbudljivijih 45 minuta cijelog mog života.
A kad smo se spustili, nešto sam shvatio.
Mi smo jedina država na Zemlji
u kojoj kad vidiš da ti se približava flota borbenih aviona,
znaš da će se dogoditi nešto zabavno.
Samo mi.
Zar ne?
Šaljemo ih na utrku Daytona 500
da označe početak
i da bi svaki seronja mogao reći: „Pogledaj to.
Stvarno su kul, jebote.”
„Da, ovdje jesu.”
No ako se nalaziš na Hindukušu u Afganistanu
i vidiš sedam aviona F-22,
ne pomisliš: „Jao, danas je utrka.”
Kažeš samo...
I to je to. To je posljednji zvuk koji ćeš ispustiti prije nego što čuješ...
I onda... ode selo tvoje mame.
Dobro... SAD!
Nego...
Naravno.
Zašto ne?
Nisam povraćao i nisam se usrao, ali...
prdnuo sam i usrao se u Houstonu prije mjesec dana.
Ovako je to bilo.
Ako radite popis mjesta na kojima je najbolje prdnuti i usrati se,
i ne znam zašto biste, ali ako ga radite,
na prvom je mjestu zahod.
Tamo sam i bio.
Bio sam u javnom zahodu i stajao kraj pisoara.
Uživao sam u ugodnom popodnevnom pišanju.
Onom koje traje 90 sekundi
i misli ti odlutaju.
Preuzima struja svijesti.
Izgubljen si i misliš:
„Jesu li ptice stvarne ili su mehanički uređaji?”
„Kriste, kolike je Aretha Franklin imala sise.”
Razmišljate li kad o tome? Svi spominju Dolly Parton,
no jeste li ikad pogledali sise Arethe Franklin?
Izgledalo je kao da doji mladunčad tuljana. Suludo!
Da nije znala pjevati, služila bi ručak.
To su takve sise.
Dakle...
Pišam i sjajno mi je.
Inače, žena mi uvijek sere
da previše uživam u tjelesnim funkcijama.
„Pusti me da živim svoj život.”
Volim pišati. Još više volim kihati.
Ako ne uživate u nasilnom, nesmotrenom kihanju na otvorenom,
onda ste jebeni komunist.
Najbolje je.
Znate što mislim? Nema nikoga i...
Jedan od tih. Pitaš se: „Koji kurac?
Ne obraćaj mi se.”
Obožavam to. Svršavanje je najbolje.
Tu nema rasprave.
Svršavanje, kihanje, ugodno pišanje, hitno sranje.
Volim se protezati u krevetu kad se probudim
i to te odmah vrati u san jer djeluje poput fentanila.
Sviđa mi se to.
Volim sjediti na kauču nedjeljom
i malo uštipnuti i trljati muda.
„Ovo je besplatno? Nevjerojatno.
Da je barem Sedam sad ovdje, ali i ovako je super.”
Mnoge su žene ljubomorne na to i, iskreno, ne bi trebale biti.
Vidio sam što mnoge od vas imaju dolje i imate je za što uhvatiti...
Povucite malo tu žemljicu da vidite kamo će vas odvesti.
I nemojte slučajno postati nesigurne oko toga!
Žene vas čine nesigurnima. Nas nije briga.
Pokušali bismo ući i da ima zube. Nije nas briga.
Dame, želim da odete odavde večeras
znajući da sve imate veoma lijepe pice, dobro?
Da, definitivno.
Tako je!
Dakle, ja pišam.
I dok sam pišao, osjetim jednog u cijevi.
Pristojan sam, pa se i ponašam pristojno.
Pogledam okolo, nema nikoga.
Kažem si: „U redu je, kompa.
Poguraj ga malo.”
I jesam,
ali nije bilo zvuka.
Nikakvog.
Ali bilo je kretanja.
Sad moram provjeriti. A znate li kako?
Morate potpuno skinuti hlače.
Kao malo dijete.
Sad sam kao Winnie Pooh. Imam samo majicu.
„Bok.”
„Bok!”
Visi mi mala kita.
„Bok!”
A onda pogledam bokserice i pomislim: „Da, bacit ću ih.”
Očistim se, izađem iz zahoda, a prijatelji me čekaju vani,
pa im ispričam što je bilo. Kažu: „Ne želim znati.”
„Ali upravo ti govorim.” A oni će: „Prestani.”
„Neću. Sad već znaš.”
I u toj je razmjeni nešto kliknulo.
Sve se razjasnilo.
Nisam prdnuo i usrao se.
Samo sam se usrao u gaće.
Da.
Mislim...
To je važna razlika, zar ne?
Prva bi opcija bila prdac
i neki bonus materijali.
Ja sam se usrao u hlačama.
Ne bi bilo drukčije da sad stojim ovdje
i odlučim se usrati.
I nastavim govoriti.
To mi je sjebalo samopouzdanje, ali vratio sam se.
Vratio sam se, jebote. Da.
Hvala vam.
I reći ću vam nešto.
Ovo mi je šesti specijal
i veoma sam zahvalan što ovo radim.
Da.
Često govorim ljudima, i to je istina,
da zaista nisam mislio da ću uspjeti u ovome.
Nisam ovo mogao ni zamisliti kad sam započeo karijeru.
Stvarno sam mislio da sam doživio vrhunac karijere
prije mnogo, mnogo godina
kad sam postao lice Subwaya u međunarodnoj kampanji.
To je istina.
Zbilja se dogodilo. Išao sam na deset audicija.
A kad su mi javili da sam dobio posao,
pomislio sam isto što i mnogi od vas sada.
Što se dogodilo s Jaredom?
Jared, bivše lice Subwaya,
bio je zaista važno ime u oglašavanju.
Kad su mi javili da sam ja novo lice,
pitao sam ih: „Čekajte, zamjenjujem li ja Jareda?”
I rekli su: „Ne, jebote.”
Ako ne znate njegovu priču, imao je 250 kilograma
i često je odlazio u lokalni Subway i naručivao sendvič od puretine od 15 cm
te išao u duge šetnje.
I tijekom nekoliko godina, smršavio je gotovo 135 kg.
Subway je snimio jednu reklamu s njim koja je bila toliko uspješna,
da su ga uzeli za zaštitno lice.
No problem je bio...
Jareda su mogli iskoristiti samo za reklamiranje „zdravih” sendviča.
I trebali su nekoga...
tko izgleda kao da sere stojeći.
I tu uskače vaš junak.
Pitao sam: „Jared će reći:
‘Jedite sendviče s puretinom i povrćem.’ A ja?”
„Reći ćeš: ‘Ne zaboravite sendvič s mesnim okruglicama.’”
Rekao sam da nema problema.
No sljedeće je pitanje bilo još važnije: „Jared glumi samog sebe. On je Jared.
Glumim li ja komičara Toma u tim reklamama?”
Rekli su: „Ne, Jared će ostati Jared,
a ti ćeš, Tome, glumiti njegova propalog brata
koji se posve zapustio i jede kao jebeni rakun.”
I rekao sam da nema problema.
„Ja glumim lika.” „Da, tako je.”
„Super. Kako se zovem?”
I kažu: „Jerome.”
Nakratko sam zastao i rekao: „To je ime za crnca.”
I nikada neću zaboraviti kako me voditelj marketinga Subwaya
pogledao ravno u oči i rekao:
„Svatko se može zvati Jerome.”
I kažem: „Da, svatko se može zvati i Tanner. No to je bjelačko ime, zar ne?”
I rekao je: „Prenijet ćemo tvoje primjedbe odboru.”
Dva tjedna poslije počinje snimanje u New Yorku i došao sam na probu kostima.
Taj tip ušeta u garderobu i kaže:
„Svi su složili s primjedbom na ime.”
A ja ću na to...
„Nemoj srat'.”
„Koje je novo ime? Jeff, Jason?”
A on kaže: „Jermaine.”
„To je još crnje.
Nosim li zlatne navlake u reklami?”
Rekao je: „Dogovoreno je, neću više o tome.” „Dobro.”
I onda smo snimili hrpu reklama.
Uzeli smo stanku i planirali snimiti još šest reklama
prije pokretanja goleme kampanje.
Tip iz marketinga dao je ostavku. Došao je novi tip i otkazao reklame.
Javili su mi da je gotovo i da ih nikada neće prikazati.
„Nećeš dobiti ugovor. Ništa od toga.”
Pao sam u depresiju.
To mi je bila velika prilika i izmakla mi je.
„Nikad više neću dobiti takvu priliku.”
Nisam imao nade. A onda...
Prošlo je desetak godina.
Jednog sam dana upalio TV, a naš stari prijatelj Jared
ponovno je bio na TV-u, no ovaj put ne u reklami za Subway.
Bio je u večernjim vijestima.
Izvijestili su da je Jared osuđen
na 19 godina zatvora zbog dječje pornografije.
Pao sam na koljena i rekao: „Hvala Ti, Isuse, što si mi to oduzeo.
Oprosti što sam sumnjao. Neće se ponoviti.”
Da je ta kampanja objavljena,
deset bi godina prikazivali naše zajedničke reklame,
bili bismo zajedno na plakatima i zajedno se pojavljivali u javnosti.
I na dan kad bi objavili tu užasnu vijest o njemu,
sreli biste me na ulici i poviknuli:
„Hej, Jermaine!”
Rekao bih: „Što? Ja sam Tom.”
I rekli biste: „Začepi, govno crnačko.”
„Sve si znao!
Znao si, jebote!”
„Ništa nisam znao. Ne znam što da kažem. Složi sam svoj sendvič!”
Drago mi je što sam uspio jer je ovo zabavnije. Hvala što ste ovdje.
Da.
I dalje imam njegov broj ako vas je zanimalo.
Jednom sam mu poslao poveznicu...
za pornografiju za odrasle.
Jer sam mislio da mu se neće svidjeti.
Hej, jeste li znali da u Guantánamskom zaljevu na Kubi,
u mornaričkom zatvoru u kojem drže neke od najopasnijih ljudi na svijetu
i neke druge ljude...
koji ništa nisu učinili... Jeste li znali...
Istražite to.
Jeste li znali
da su čuvari ondje posebno obučeni?
Znam to jer sam bio ondje.
Bio sam u Guantánamskom zaljevu na Kubi i nastupao... za nas.
Da, za vojnike.
Nisu mi rekli: „Evo organizatora napada 11. rujna. Nasmij ih malo.”
Bilo bi ludo da su rekli:
„Ulazi i nasmij Khalida Sheikha Mohammeda.”
„Koji kurac?”
Rekao bi: „Sviđam. Smiješan tip.”
Ne možeš kupiti kartu do Guantánama, zar ne?
Odletiš do Floride i ondje te pokupi vojni avion i odvede do baze.
Dočekaju te visokorangirani časnici i pozdrav je veoma formalan.
Kažu: „Hvala što ste došli. Veselimo se nastupu.
Odvest ćemo vas do smještaja, javite ako što trebate.” „Hvala.”
A onda te proslijede marincima koji su pomalo drukčiji.
Prvo što mi je jedan od njih rekao jest:
„Želiš vidjeti nešto ludo?”
„Da, jebote. Naravno.”
Strpali su me u džip i odveli na vrh brda.
Rekli su: „Ne bi smio biti ovdje. Povjerljivo je.”
„Dovezli ste me ovamo.”
„U redu, u pravu si.”
Pokazali su bijelu zgradu u daljini i rekli: „To je četvrta razina.
Ona bude na vijestima.” „Opa.”
A onda sam saznao fascinantnu činjenicu. Rekli su da su čuvari posebno obučeni.
Mislio sam da govore o jedinici Navy SEALs.
„Obučeni su za to kako se ponašaju.”
„Kako to misliš?”
Rekli su da zatvorenici često prosvjeduju
bacanjem izmeta i urina u lica čuvara.
A čuvari ne smiju uzvratiti.
Smiju zatvoreniku reći samo dvije stvari kad se to dogodi.
Smiju pitati: „Jesi li gladan?”
ili „Jesi li žedan?”
To je sve.
A ako čuvar...
Smiješno je kad bolje razmisliš.
Ako čuvar uzvrati,
može biti izveden pred vojni sud,
što znači da možeš otići u zatvor
ako uzvratiš nekomu
tko te gađao govnima i pišalinom.
To je i iskustvo oca šestogodišnjeg dječaka.
Moj sin... Da, tako izgleda vrhunski uvod.
Zato sam poznati komičar.
Da.
Imam dva sina. Obojica su seronje, ali...
Prije koji tjedan ulazim u kuću i šestogodišnjak kaže: „Hej, stari.
Podigni me.”
„Da te podignem?” „Nosi me.”
Nije me to tražio godinu dana.
„Želiš da te nosim?” „Da, podigni me.”
I dobro, podignem ga.
Gledam svog sinčića i pitam ga: „Želiš da te tata drži?”
Kaže: „Dobar je osjećaj.”
„I meni se sviđa.”
I samo trenutak poslije
osjetim kako se nešto vruće probija i širi
po mom trupu.
Pitam ga: „Piškiš li po meni?”
I kaže: „Da.”
Baš sam ga jako poželio udariti.
Stvarno ga udariti.
Tako...
Izbiti mu jebene zube iz usta.
Ali nisam.
Bacio sam ga.
I pitao: „Jesi li gladan?
Jesi li žedan?
Zato si to učinio?”
Mali je lud.
Mrzi svoje pravo ime.
To je počelo prije nekoliko godina.
Kad se prvi put dogodilo, uplašio sam se. Učinio sam što i svi u toj situaciji.
Pitao sam druge roditelje i rekli su da je to faza.
„Što?” „Ma to je samo mala faza. Prolazi kroz fazu.
Mnogo djece ne voli svoje ime. Proći će.”
„Aha, super.” Znate koliko je prošlo? Tri godine.
To više nije faza, nego novi put.
Mislim da je to sad to.
Ime mu je Julian. Oduvijek smo ga tako zvali.
I na to se odazivao jer mu je to jebeno ime.
Odazivao se i na varijacije.
Julian, Juju, Jujito, Julian.
I rekao bi...
Jednog dana, prije tri godine, rekao sam: „Hej, Juliane.”
A on će: „Ne zovi me tako. Mrzim to ime. Kad ga izgovoriš, želim umrijeti.”
„O, Bože! Dobro.”
I sad taj mali razgovara s nama
samo ako ga zovemo imenom koje si je sam nadjenuo,
a ono je... Vežite se...
„Učitelj”.
Postoji li jezivije ime
za obraćanje malom djetetu?
„Bok, učitelju moj.”
Je li ovo Isijavanje? Takav je osjećaj.
Kao novi film Jordana Peelea.
Dijete izađe iz šume i ušeta u grad: „Slijedite Učitelja i dugo živite.”
A vi pristanete.
Razumijete, zar ne?
Ulazim u vlastitu kuću i pitam: „Je li Učitelj ovdje?”
Kaže: „Da.”
„Dobar dan, gospodine.”
I ljudi se usude pitati me: „Jesi li zabrinut?”
Naravno da jesam, jebote.
Jedini koga znam da su ga tako zvali jest Charles Manson.
Da, zabrinut sam.
Bio je učitelj na zamjeni.
Njegov stariji brat voli matematiku.
Voli videoigre. Zanimljiv je klinac.
A ima i glas osobe koja grglja butan.
Ne znam što se događa.
Ima devet godina i zvuči ovako: „Što ima, buraz?” „Hej.
Kako ti je raditi u rudniku? Zabavno?”
I on je lud. Ako ga poželim izvesti, pristane,
a onda dođe u gumenim čizmama, bijelim gaćama i zaštitnim naočalama.
Pitam ga: „Jesi li na gljivama?
To možeš nositi jedino na gej paradi.
U redu je ako si gej, ali danas nema parade. Odjeni nešto, jebote.”
Odveli smo ovu dvojicu budućih zvijezda emisije America's Most Wanted...
Vjerujte mi, braća Menendez nisu ni do koljena braći Segura.
Odveli smo male sociopate k mojoj sestri u Floridu za Dan zahvalnosti.
I na taj smo dan radili isto što i mnoge obitelji ondje.
Izašli smo u opuštenu obiteljsku šetnju.
I u toj šetnji završili smo kraj jezerca.
A na jezercu su bile i druge obitelji koje su hranile patke kruhom.
Sve je izgledalo kao na slici.
I dok smo se približavali, sjećam se da sam razmišljao:
„Pitam se kako će moji dečki ovo upropastiti.”
Prišli smo jezeru i neki me tip pitao: „Stari, želiš li malo kruha?”
„Da, hvala ti.”
A onda se obratim jebenom Učitelju.
„Hej, Učitelju.
Kruh?” A on će: „Daj mi to.”
Baca ga najjače što može. Dobro.
Zatim ga pružim i bratu.
A on kaže: „Ne želim to.”
„Što?” „Ne treba mi to.”
Sretan Dan zahvalnosti.
A onda samo priđe vodi i zgrabi patku za vrat.
I ovako je drži, kao da je Džingis-kan.
A patka...
Pogledam Učitelja, a on...
Pitam ga što radi, a on kaže: „Možemo je skuhati.” „Ne, ne.
Imamo hrane za danas, kompa.”
I pita me može li je zadržati. „Naravno da ne.”
„Nikad nisi zabavan.”
„Pusti je.”
A on...
A onda se okrenem i vidim sve roditelje kako stoje ovako...
Kažem: „Udomili smo ga. S njima nije lako, znate?
Pokušavamo ga dovesti u red zbog vas.”
Da, pa...
Znate...
„Doveli smo ga iz Ukrajine. Imamo pune ruke posla.”
Plav je. Povjerovali su.
Turneja je bila zabavna. Bili smo na mnogo sjajnih mjesta.
Svašta naučiš kad putuješ. Primjećuješ stvari.
Prije nekoliko tjedana bili smo u Augusti u Georgiji, Coca Coli Zero te države.
I...
Augusta je veoma poznata ako niste znali.
To je dom Augusta Nationala, ladanjskog kluba i terena za golf
gdje se igra najpoznatiji turnir u tom sportu,
prikladno nazvan Masters.
Čudan odabir imena u državi na jugu.
Možda je izgovor bio drukčiji kad su ga nazvali.
Gospodar.
Dakle...
Nisam ga ja nazvao.
Klub su 1933. godine izgradili
ljudi koje bih ja nazvao prvorazrednim bijelcima.
Najbjelji bijelci.
Bijelci koji su tijekom zamaha pjevali bjelačke pjesme.
Bijelac sam
Bez ritma i flowa. To je više bila izjava.
Klub je poznat i po tome da su u prošlosti bili veoma isključivi.
Nisu veliki ljubitelji „drugih”.
Proveli smo ondje cijeli dan i odlučio sam to istražiti.
Provjerio sam kad su prvi put odobrili članstvo crncu.
I malo ću vam pomoći, kasnije nego što mislite.
Jeste li spremni?
1990.
Da, čekali su.
Rekli su: „Možda će se sve vratiti na staro. Nikad ne znaš.
Ne želiš djelovati ishitreno.
Ne odjeneš kabanicu kad vidiš nekoliko kapi.
Razumiješ, brate?”
A onda sam provjerio kad su primili prvu ženu.
2012.
To vam pokazuje koliko žene uništavaju muškarcima zabavu.
Shvaćate, zar ne?
Došli su ljudima koji su najveći rasisti u našoj zemlji.
Ljudima kojima se cijeli život svodio na mržnju prema crncima
cijelim svojim bićem.
I kad su njih pitali:
„S kim biste radije provodili vrijeme?
S crncima ili sa ženama?”,
oni su rekli: „Dajte nam sve crnce koje imate.
Naučit ćemo ono njihovo čudno rukovanje. Jebe mi se.
Ne želim da mi neka ženska blebeće u uho i upropasti igru.
Hajde, Jermaine, pokazat ću ti kako se igra.
Evo ti tee.
Što je s tim plesom? Radit ćeš to nakon svake rupe?”
Postigao sam birdie... Dobro...
Jeste li...
Jeste li ljubitelji dokumentaraca? Volite li ih?
Jer ja...
Obožavam ih.
Volim si podići samopouzdanje površnim znanjem
bez napora koje iziskuje čitanje.
Ni ne znam koliko sam ih dosad pogledao.
Nekad su prilično informativni, a nekad su samo zabavni.
Najsmješnija mi je ove godine bila serija Neispričana priča na Netflixu
koja se bavi sportskim pričama.
I govorim o priči o Johnnyju Manzielu.
Ako ste u ovoj dvorani i ne znate tko je Johnny Manziel,
iskoristit ću ovo vrijeme da vam to ispričam.
Johnny Manziel prvi je i jedini brucoš s redshirt statusom
koji je osvojio Heismanov trofej.
To je najveća čast u sveučilišnom nogometu i ide najboljem igraču u zemlji.
Redshirt status znači da je pauzirao i počeo igrati 18 mjeseci nakon srednje.
I odmah je dominirao u sportu.
Kad pogledate dokumentarac, saznate da je sve to postigao
uglavnom nadrogiran i pijan. Prilično sjeban.
Najbolji su intervjui s bivšim trenerima iz Teksasa koji nemaju dlake na jeziku.
„Da, dolazio je na treninge mrtav pijan.
I rekli bismo mu: ‘Johnny, ne smiješ ovo sjebati.’
I nije. Bio je odličan.” A ti se pitaš: „Molim?”
Utakmice je prenosila televizija i gledali su ih milijuni ljudi,
a on je igrao pijan, nadrogiran ili mamuran. I u pauzama...
Treneri su se derali: „Johnny!”
A on: „Gledajte sad ovo!” Šest polaganja.
A ti gledaš: „Jebote život!
Dajte mu još droga. Očito djeluju.”
Osvojio je Heismana.
Na drugoj se godini vrati, iskušava nove stvari,
sad je već i prah u igri.
Napreduje, igra sjajno.
I gotovo ga ponovno osvoji.
A onda ode u NFL igrati profesionalno i kažu mu: „Moraš se srediti.”
A on će na to: „Ne želim više igrati.”
I to je cijela priča.
Za mene je njegova priča više od toga.
Pokazuje mi koliko sam napredovao u svom privatnom životu.
Prije sam ga osuđivao. Mnogi to čine.
Vide samo propalu priliku.
No što sam stariji, drukčije gledam na to.
Shvaćam da je to velik pritisak za mladog dečka.
Mnogi se ljudi u 30-ima, 40-ima i 50-ima ne mogu s tim nositi,
a kamoli brucoš na faksu.
Slava, novac...
I sad radim ono što radiš ako možeš.
Stavljam se u tuđu kožu. A ovdje to mogu.
Nekoć sam bio brucoš na faksu.
Nisam dominirao u američkom nogometu.
Išao sam na predavanja i honorarno radio u proizvodnji kolica za kupovinu.
Na mjestu gdje proizvode kolica.
Evo kako je bilo ondje.
Jednom sam otišao k šefu u ponedjeljak
i rekao: „Dat ću otkaz u petak.”
A on će: „Da, mnogi to učine.”
U redu.
U petak mi kaže: „Da, gotov si.” „Super, odlično.”
I kaže mi: „Mali, mnogima se ovdje sviđaš.
Idemo do bara u blizini pa ćemo nazdraviti tvojoj budućnosti.”
„Dobro, nemam 21, ali može.”
Došli su ljudi iz ureda i bili su tako dragi, dali su mi čestitke i poklone.
Jedan od njih dao mi je bocu Jacka Danielsa,
što je bilo zamišljeno kao oproštajni dar.
Trebao sam ga ponijeti sa sobom.
No ja sam pomislio: „Popit ću ga za šankom.”
Barmen je rekao: „Ne smiješ to raditi.” „Ne čujem te. Popit ću ga.”
Kako da se rugam Johnnyju što se nije mogao nositi s milijunima?
Ja nisam mogao ni s jednom besplatnom bocom.
Reći ću vam nešto ako ne pijete viski.
Ako nagnete bocu tri ili četiri puta,
vaš će mozak reći:
„Hej, ovdje je previše svjetla.”
I pomisliš: „Želim raditi sranja.”
Počeo sam uzimati ljudima kusur sa šanka.
„To je moje, odjebi.”
Prijatelji su mi rekli: „Smiri se.” „Ti se smiri, jebote.”
A onda sam otišao kući
sa ženom koja je imala iznimno nesretno izgledajuće lice.
Joj.
Mislite da sam zločest, ali iskren sam i zato smo ovdje.
Srećom, ne sjećam se ničega.
Nekima se to nikad nije dogodilo. Čestitam vam na zdravim odabirima.
Mi ostali znamo koliko je to užasno.
Sjećam se da sam se sljedećeg jutra probudio i pogledao kroz prozor
u dvorište koje nisam prepoznao.
I pitao sam se: „Gdje sam?
Što je ovo?”
Okrenuo sam se i pojavio se jebeni ork.
Šok se mogao i vidjeti i čuti.
Razumijete? Ovdje sam i...
I bila je naviknuta na to. Rekla je: „Sve znam.
Nisi prvi koji je to učinio.”
Izgledala je kao Bill Belichick, bivši trener Patriotsa.
Zamislite njega sa smeđom kosom do ramena.
Isto lice, isto tijelo.
„Navuci jebenu trenirku, ne mogu to gledati.”
I onda sam otišao osjećajući ogroman sram.
Rekao sam vam da sam bio brucoš. Pohađao sam Uvod u psihologiju.
Razgovarali smo o sramu. Znate što vas uče o tome?
Da sram buja u tajnosti.
Ako vas je zbog nečega sram, povjerite se barem jednoj osobi
kako biste se oslobodili osjećaja.
Ako to zadržite u sebi, on se nakuplja i raste i može vas posve obuzeti.
Sjećam se da sam tada pomislio: „Fascinantno.
Osjećam sram i znam što moram učiniti.
Nekomu reći.”
A onda sam pomislio: „Jebeš to.
Umrijet ću s tom tajnom i zakopat ću je pizzom.”
I dok sam to radio,
sjećam se da me nazvao tip koji je bio u baru tu večer.
„Hej, stari, gdje si otišao poslije bara?”
Rekao sam da sam otišao kući.
A on pita: „Jesi li?”
Kažem: „Da.”
A on: „Mislim da nisi.”
„Da, jesam.”
A on će: „Ne, nisi.”
Pitao sam ga o čemu on to i rekao je: „Prestanimo s ovim.
Reći ću ti što si učinio.” „Što sam učinio?”
A on kaže: „Stari, jebao si mi tetu.”
Pitao sam ga: „Bill Belichick ti je teta?”
A on će: „Da.”
Nisam znao što bih, pa sam rekao: „Žao mi je.”
A on će: „Meni je žao.
Ne želim jebati nijednu svoju tetu,
ali Bill je definitivno zadnji na popisu.”
Tog sam dana prešao na travu.
Ponekad gledaš dokumentarce i budeš posve prosvijetljen.
Saznaš informacije koje ne možeš zaboraviti.
Urežu ti se zauvijek.
Govoriš ih ljudima, pojave ti se u snovima...
Nedavno sam gledao jedan i da ga nisam pogledao,
ne bih imao pojma koliko je kokaina Hitler uzimao.
Ne bih znao.
Svi znaju da je Treći Reich bio na methu.
Znate to, zar ne? Cijela njemačka vojska.
Bili su na methu tijekom 2. svjetskog rata. Zamislite to.
Sto tisuća njemačkih vojnika maršira kroz šumu u Ardenima.
Trebalo bi trajati šest dana, a oni to odrade za 28 minuta.
To je meth.
Zamislite da sjedite u kolibi u Belgiji i pijete jebeno mlijeko... Valjda...
I čujete...
„Jebote!”
Jeste li bili u blizini nekoga na methu? Ja jesam. Uznemirujuće je.
Ne prestaju govoriti. Žele jebati sve što hoda.
A to su Amerikanci.
Možete li zamisliti kakvi su bili ti perverzni Nijemci?
„Želim da mi ga popušiš...”
„Hej!
Gunthere, odbij.”
I Hitler je uzimao meth. To je potvrđeno,
no mnogi ne znaju da mu je ujutro kokain davao
njegov osobni liječnik.
Mislite da je liječnik Michaela Jackson pretjerao?
To je bio propofol za spavanje.
To je dječja igra za ovo.
„Želim spavati.
O, jebote.”
Hitler bi se probudio, liječnik bi mu rekao:
„Dobro jutro, Führeru.” I samo...
A on: „Židovi!”
Započeti dan s tri grama kokaina i srcem punim mržnje... Suludo.
Evo što me zbilja zanima.
Zašto sam to saznao s 46 godina?
Mislim da to svako dijete treba znati.
Djeca iz vrtića trebaju doći i pitati: „Znaš li koliko je kokaina Hitler uzimao?”
Ne mislite li da je to najbolje sredstvo odvraćanja? Ja mislim.
Kad sam bio dijete, rekli su mi: „Ne uzimaj kokain.” „Zašto?”
„To rade rock zvijezde.”
„Aha, dobro.
Misliš na Slasha i Erica Claptona?”
A oni kažu: „Da, budni su do 6 ujutro, briju tijela...
i jebu cure.
To želiš raditi?”
A ti bi rekao...
„Tko još uzima kokain?” „Martin Scorsese.”
„Pa to je dobro ispalo.
A neki zlikovac?”
„Nema takvih.”
Postoji jedan, ne znam jeste li čuli za njega.
Zove se Adolf Hitler, jebote.
Šmrkao je brda kokaina.
I usput, vodio je iste glupe razgovore koje vode i vaši prijatelji.
Samo je tema bila rat.
„Trebali bismo ići do Staljingrada u prosincu.
I razjebat ćemo ih!
Pogledajte mi brkove. Odrezao sam strane.
Želite vidjeti moje slike? Dobre su.
Uglavnom prikazuju mene kako davim patke.
Mislite da se sviđam Mussoliniju?” U redu...
Moramo to reći. Bio je glupan.
Ali naglasak mu je kul. Ja!
Oduvijek su me fascinirali jezici.
Ako ne znate, pola je moje obitelji iz Južne Amerike. Iz Perua su.
Idem onamo... Da.
Idem onamo cijeli život
i rođaci me stalno posjećuju.
Znate li da svaki put kad me posjeti netko od 288 rođaka,
čujem istu netočnu rečenicu, i tako već 30 godina.
Tijekom posjeta netko će mi od njih prići i reći:
„Tommy, moram napraviti sranje.”
I kažem: „Razumijem.”
Ako govorite španjolski, i vi razumijete.
To je doslovni prijevod.
Na španjolskom kažete „hacer”, odnosno „napraviti”,
a to, ako smo pošteni prema govornicima španjolskog, točno opisuje što radiš.
Ti zapravo praviš sranje.
No uvijek ih ispravim: „Ovdje to ne govorimo.
Ovdje kažemo moram se posrati.”
I uvijek me pitaju: „Zašto?
Posrati sebe?”
„Da, logika ima smisla, ali...
Ako stalno ponavljaš: ‘Pravim sranja u zahodu’,
netko će pozvati policiju, pa me poslušaj.”
Ako ste na ovom nastupu, govorite svjetski jezik.
Svjetski je jezik engleski.
Većina vas, poput mene, nije se morala potruditi da ga nauči.
Samo ste se rodili.
A ostatak svijeta silno se trudi naučiti ga
da bi mogli komunicirati s nama,
da bi sudjelovali u razgovoru,
a mi im se rugamo u lice zbog tih pokušaja.
Nije li to sjajno? Cijeli svijet: „Hej, kako se kaže...”,
a mi...
„Čuj ovog jebenog idiota.”
Kao da si nešto učinio.
„Ne znam...”
„Začepi, budalo.”
A to mu je osmi jezik.
A neka seljačina kaže: „Ne znaš pričat'! Ne pričaj tol'ko!”
Aha, da.
„Upravo tako.”
Možete to raditi i rugati se ljudima koji nisu savladali isto što i vi.
Nepristojno je i vjerojatno ćete ih povrijediti,
no znate li u čemu uživaju svi i to stvarno svugdje?
Ako znate imitirati naglasak, ljudi se ponašaju kao da ste čarobnjak.
Obožavaju to. Pokušajte na poslu.
U ponedjeljak recite kolegi: „Bok, kompa!
Želiš li keks uz čaj?”
Netko će iz ureda biti oduševljen.
Možete ih sve imitirati...
„Želiš li croissant uz kavicu?”
„Želiš li mi mangeati anus?”
Možete reći bilo što.
I možete imitirati sve naglaske, osim azijskog, što je prava šteta.
On je najzabavniji.
I dalje ćete ga imitirati kad ste sami, s prijateljima, s obitelji,
pod tušem, u autu, s ljubavnicima
jer ništa nije bolje od toga, ali u javnosti ne smijete.
Možete malo. Jedan glas.
Kao kad priđete glasoviru i pritisnete jednu tipku.
U javnosti možete reći: „O”.
Znate...
Ljudi bi se i dalje unervozili i pitali vas koji kurac izvodite.
Ne možete ići do kraja. Ne možete reći: „Htio bih...”
Učinio sam to da vam pokažem, ali inače ne smijete.
Ako se želite sprdati s tim kako Azijci govore, a niste Azijci,
trebate naučiti nešto reći na jednom od azijskih jezika.
Onda samo ponavljate riječi, a to smijete. Ja sam vježbao mandarinski.
Ne zvuči dobro, ali idemo.
Hvala.
To znači: „Ubij mi kćer, bezvrijedna je.”
Oni više vole dečke, znate?
„Još jedna cura? Baci je o stablo.”
Izveo sam tu šalu u Hong Kong i nije im se svidjela.
Da, oni mrze stabla...
Ne znam kako bih reagirao. Ja imam dečke, ali ne znam tko je zaslužan za to.
Ja? Ili moja žena?
Zna ga primiti...
između nogu. Želim reći...
Dobivam pušenje, ali to je pušenje u braku.
To nije isto kao pušenje kad si slobodan.
Pušenje u braku podsjeća me na...
Jeste li kad gledali svog psa...
kad po vrućini
ide piti vodu
iz svoje zdjele?
A onda te pogleda
između lizanja.
Ovako...
„Da, odlično je. Super.
Gotovo? Da, nisam ni htio svršiti. Bilo je zabavno.”
Ali još se sjećam dobrih starih vremena.
Da, ovdje imam stare vrpce.
Snimka je zrnata, ali ako zatvorim oči
i dalje vidim one predivne anđele iz svojih dvadesetih
koji su proizvodili zvukove kao da se bore za život.
Znate ona pušenja kad ti dođe da staneš i pitaš je li dobro?
Ne učiniš to jer te nije briga.
„Sviđa mi se što patiš. Ovo je super.”
Nemate sjećanja? Dobro.
Volim dobiti prst u dupe.
Ali razjasnimo to. Ne želim da kopa unutra.
Samo volim malo...
Kao Steve Aoki. „Što ovaj gumb radi?”
Pripremi cijev, ne frakiraj rupu. Zar ne?
Da. Sviđa vam se to, gospodine?
Da.
Brkovi te odaju. Znao sam da se slažeš.
Ti?
U prvom redu samo kulturna gospoda.
Anketirao sam sve bliske prijatelje
i svi su rekli: „Nikako, jebote!
Ne sviđa mi se. To je gej.”
„Pa jesi li razmišljao o tome da probaš to sa ženom?”
To nije gej.
Prestani tjerati brata na to, bolesniče...
„Požuri se dok tata ne dođe kući.”
Evo što naučiš o seksu tijekom života.
Naučiš da i muškarci i žene lažu o seksu. Samo lažemo o suprotnim stvarima.
Muškarci preuveličavaju podvige i interese
jer žive da bi impresionirali žene.
To je istina. Glupo je, jednostavno i istinito.
Svaka je žena jednom upoznala tipa koji kaže: „Volim sve.
Gazi mi po mudima, razreži mi bradavice.
Zapali me.”
A ti pomisliš: „Dobro...
Čini se zabavnim.”
A onda ga odvedeš u krevet i pita te: „Je li to šibica? Ne osjećam se sigurno...”
„Aha, dobro.”
On je jebeni lažljivac.
A ženske su laži upravo suprotne.
Žene umanjuju svoja iskustva kad je riječ o seksu, no stat ću vam u obranu.
Radite to s dobrim razlogom.
Žene umanjuju svoje želje i iskustva kad je riječ o seksu
jer ih muči vrlo stvaran i opravdan strah
da će ih neki muškarci posramiti
za uživanje u istim stvarima u kojima oni uživaju.
Zar ne, dame?
Ovdje ima 30 kurvi. Ludo.
Šalim se.
Šalim se. Hvala na podršci.
Onda razmislim o vlastitim iskustvima i shvatim da su teorije točne.
Imao sam cimera i obojica smo znali jednu lijepu curu imena Nicole.
Jednog mi je dana cimer rekao da se spetljao s Nicole.
„Stvarno?”
A onda je rekao nešto vrlo čudno i odvratno... Ispričavam se unaprijed.
Rekao je: „Da, njezina maca...”
Ispuštao je i zvukove, pa je zvučalo gore. Kao...
A ja...
„Bila je tako udobna i topla.
Htio sam odspavati u njoj.”
„Molim?”
„Da, osjećaj je bio odličan.
Kao deka obložena maslacem.”
Pitao sam: „Koji kurac?”
A poslije sam ja izlazio s njom dva mjeseca.
A zašto? Jer i ja volim maslac.
Jednog sam dana bio s njom i valjda sam bio nesiguran.
Rekao sam: „Baš je čudno što si se spetljala i s mojim cimerom.”
A ona pita: „Što?”
„Da.” „Nikad nisam takla tvog cimera.”
„Stvarno?” „Apsolutno ne.”
„Dobro.” I vratim se do stana.
„Hej, rekla mi je da se nikad niste spetljali.”
A on kaže: „Da, istina.”
„Trebao sam pretpostaviti kad si spomenuo deku s maslacem.
Zašto bi mi to rekao?” A on će: „Koga briga” i uključi TV.
To je bio cijeli razgovor.
Godinama poslije izlazio sam s drugom ženom
i razgovarali smo o seksu.
I spomenuo sam seks utroje.
Pitao sam je li se ikad seksala utroje i znate što je rekla?
„Nisam te pitao jesi li se sjetila popiti Adderall danas.
Jesi li se seksala s dvoje ljudi u isto vrijeme?”
A ona kaže: „Ne baš.”
„Ne baš? Jesu li nekomu amputirali udove? I to se računa.”
I kaže: „Ovako stoje stvari.”
„Ovako stoje stvari”?
„Da, tehnički sam se seksala utroje, ali imala sam opekotine od sunca.”
„Koji kurac?”
„Bila sam ondje, ali nisam baš sudjelovala jer su me opekotine ubijale.”
„Ovo je suluda logika
koju samo žene mogu smisliti.”
A ona će: „A ti?”
„Pušio sam četvorici, ali opekao sam se na bršljan. Ne računa se.”
Samo...
Bila je prava kurva.
I...
mrtva je.
Vjerojatno.
Znate, razmišljao sam o ubojstvu svoje žene.
I razgovarao sam o tome. Uglavnom sa ženom.
Ona je započela.
Bili smo kod kuće i pitala me ovo iz vedra neba:
„Što misliš koliko bi me lako mogao ubiti golim rukama?”
I kažem: „Vrlo lako.”
„Stvarno?” „Da, ne bi bilo nimalo teško.”
A ona će: „Ne!”, a ja: „Da!
Ne kažem da sam snagator, ali mogu te ubiti s nimalo truda.”
I sad to stalno spominjemo.
Kad smo god zajedno.
Bili smo u New Yorku, čekali smo u podzemnoj
i u jednom sam trenu rekao: „Mogao bih te...
gurnuti s platforme odmah sad.”
I rekla je: „Umrla bih.” „Nemoj jebat'.”
A onda kaže: „Ne bi trebao.” „Molim?”
„Kamere su posvuda i svugdje su ljudi.
Uhvatit će te.”
„Da, hvala na brizi.”
Planinarili smo na Havajima i došli do ruba stijene.
I uhvatio sam je za ramena i rekao: „Mogao bih te baciti odavde.”
Pogleda i kaže: „Umrla bih.”
„Postaješ dobra u ovome. Da.”
„Naravno da neću, dolje je kamenje.
Tijelo bi ti bilo izloženo, došli bi detektivi.
To bi mi sjebalo dan. Neću.
No ondje ne vidim kamenje.
Da to ondje učinim, plima bi te odnijela i proveo bih sjajan tjedan na Havajima.”
I poljubili smo se.
To je valjda ljubav, zar ne?
Da, ali živa je.
Zar ne?
Da, zajedno smo već 63 godine...
I dođete do trenutka kad pomislite: „Dobro, izgurat ću do kraja s njom.”
No ponekad ne možeš ne razmišljati što je moglo biti. Ne igrate tu igru?
Razmišljate, sjetite se jedne i pomislite: „Kriste, dobro sam se izvukao.”
A onda druge i mislite: „To je moglo biti dobro.”
Misliš na sve. Jedne sam se sjetio nekidan.
Sjetio sam se da sam jedan semestar studirao u Madridu.
I jednom mi je prišao američki kolega i rekao:
„Hej, idem u Tunis ovaj vikend, u Sj. Africi. Želiš sa mnom?”
„Ne baš, ne.”
A onda me prozvao: „Kad ćeš opet imati priliku onamo tako kratkim letom?
Trebao bi ići.” I zahvalio sam mu i pristao.
Otišli smo u Tunis, smjestili se u hotel i u predvorju vidjeli prelijepu ženu.
Prišli smo joj i bili pristojni:
„Mi smo američki studenti iz Španjolske, ovdje smo za vikend.”
A ona će: „Iz Francuske sam, putujem sama i danas tražim heroin.”
Prijatelj kaže: „Tvoja je.” I samo ode.
Pomislio sam: „Da vidimo što će biti.”
Jahali smo deve, pokušali naći dop.
A poslije smo se ljubili u njezinoj sobi i zahuktalo se.
I želim da ovo svima bude jasno.
Ja zaustavim nju i kažem: „Moram ti nešto reći.
Nemam kondom, i bez uvrede, ali mislim da mi treba.”
A ona će: „Ne treba ti kondom.”
A ja...
„Dobro.” Dakle...
Vi to kažete, glup sam.
Obavili smo to, vratim se u sobu i prijatelj mi je ondje.
Pita: „Gdje si bio?”
„Upravo sam se poševio s Francuskinjom.”
Njegovo je prvo pitanje bilo jesam li imao kondom.
„Ne.”
Smrknuo se.
I kaže: „Umrijet ćeš.”
„Da, umrijet ću.”
Nisam oka sklopio.
Ujutro siđem na jebeni tuniski doručak.
Datulje i humus.
Pomislio sam: „Jest ćeš ovo odmah ujutro i to zaliti kavom?
Israt ćeš i neke davne uspomene.”
I jeo sam, usrao se i vidio nju.
Vidjela je da nije dobro i pitala što mi je.
„Sinoć smo ono učinili i nismo rabili zaštitu.”
A ona će: „U redu je.”
A ja kažem: „Ne, nije.”
„U redu je jer pijem lijekove.”
„Zašto piješ lijekove?
Je li ti broj T-stanica oko 12?”
„Pijem lijekove da ne napravim bebu.”
„Kontracepcijske tablete?
Misliš da se bojim da ćeš ostati trudna?
Kako ćeš me uopće naći?
Napisat ćeš pismo?
‘Draga Ameriko,
čovjek koji sam sebe naziva Big Daddy Kane jebao me
u sjevernoj Africi.’”
Kaže mi: „Smiri se.”
„Ne mogu!”
Žena je izvadila tablete iz torbice. Nisam je ni pitao koje, samo sam...
„Što je to bilo, vitamin C?”
„Xanax. Popio si tri Xanaxa.
I sad ćeš se opustiti, cmizdravče.”
I minutu poslije rekao sam...
„Opušten sam.”
I onda smo otišli do njezine sobe i opet se seksali bez zaštite.
I tako sam dobio AIDS. Ne znam.
Nikad se nisam testirao, i znate što?
Ni neću jer je bolje ne znati.
U ovom ga trenutku imam ja,
moja žena,
moji dečki,
Sedam ga ima.
Da, naravno.
Definitivno ga ima i Bill Belichick.
Ali znate što? Volim biti mršav.
Hvala ti, AIDS-e, i hvala, Milwaukee.
Najbolji ste. Puno vam hvala.
Ugodnu večer! Hvala.
Prijevod titlova: Iva Matuško