Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
TOM SEGURA MA ESTE ÉLŐBEN
Milwaukee! Fogadjátok szeretettel Tom Segurát!
TOM SEGURA: TANÍTÓ
Jól van, köszönöm szépen!
Köszönöm!
Szuperek vagytok. Köszi!
Én is szeretlek!
Olyan jól viselkedtek. Tök jó!
Nem mindig ez van, ugye tudjátok?
A múlt heti fellépésemen összeverekedtek az első sorban.
Ja. És az első sorban azért feltűnik, baszd meg!
Feltűnik.
Ilyenkor igyekszünk gyorsan leállítani a verekedőket,
de egy nagyon öreg fickó kezdte a verekedést.
Amikor a biztonságiak megindultak felé, rájuk szóltam: „Várjatok!”
„Hadd csinálja!” Értitek.
Valószínűleg ez az utolsó verekedése.
Szerintem igen. Nagyon öreg volt.
Elkezdett ütlegelni valakit, de közben öreges hangokat adott ki.
Ahogy ütötte...
Az ellenfele gyakorlatilag leszarta.
Nem is érezte. Aztán...
Aztán az öregnek elfogyott a lendülete.
Csak úgy... megfáradt.
Ahogy a biztonságiak kikísérték, kicsit jobban megnéztem,
és rájöttem, hogy egy nő volt.
A haja tévesztett meg.
Amikor a nők elérnek abba a korba, amikor már nem akarják,
hogy megpróbálják megdugni őket,
akkor elsőként a hajuktól szabadulnak meg. Csak így...
És abból mindenki látja: „Oké, őt hagyjuk! Értettem.”
Így megy ez. A hüvely bezárul, a hajat levágják,
és mind tudjuk, hogy offos a néni.
Bárki is volt az, nyugodjék békében!
Most... Most jöttem haza a kedvenc helyemről.
Olaszországból. Imádom.
Ja. A legjobb hely a világon.
A legjobb. És...
A telefonom tudja, hogy bírom Olaszországot,
hiszen a telefonjaink már mindent tudnak rólunk.
Vicces, hogy egy évtizede még azon viccelődtünk,
milyen durva lenne, ha mindent hallana, amit mondunk.
Most már mindenki tudja, hogy mindent hall.
Mindent felhasznál, amit mondok, leírok, gondolok.
Bár lehet, itt is van olyan, aki ezt nem akarja elhinni.
„Képzeld, a múltkor beszélgettem valakivel
az 1700-as évekbeli horvát kenyérkosarakról.
És amikor megnyitottam a Gmailt, horvát kenyérkosarak reklámját dobta fel!
Micsoda véletlen egybeesés!” Ja.
Sokat beszélek Olaszországról,
úgyhogy a telefonom csak olasz dolgokat dobál fel.
Olasz tájakat, olasz recepteket, olasz nők lábait.
Én meg mindent lájkolok.
És ha látok egy képet valami olasz tájról,
mindig van rajta valahol egy Vespán utazó fazon.
Ott száguldoznak a kis robogóikkal,
és a paradicsomszószról álmodoznak, vagy mit tudom én.
Ja. És ha meglátok egy ilyen vespás fazont,
magamban mindig azt gondolom:
„Ez meleg.” Igaz?
De ha ott vagy és meglátsz egyet,
már úgy gondolod: „Senki sem fogja megtudni.”
Szóval kölcsönöztem egyet.
Életem legörömtelibb élménye volt,
a gyerekeim születését is beleértve. Kurva jó volt.
Mindent kitaláltam, hogy mehessek vele. „Elugrok sütőtököt venni.”
Egy idő után bebeszéltem magamnak, hogy ez gyakorlatilag ugyanaz, mint egy Harley.
Ez nagyvas.
Eltelt egy nap.
Addigra úgy éreztem, venni fogok egyet, amint hazaérek.
Elkezdtem nézegetni a kínálatot. „Kék? Oké.
Legyen rajta kosár? Naná, baszd meg!”
De ahogy leszállt a gép az USA-ban, pillanatok alatt átértékeltem a dolgot.
„Kizárt, baszd meg!” Ja.
„Az első piros lámpánál agyonvernének.”
És ekkor esett le, hogy a Vespa a motorok pickleballja.
Komolyan.
Ugyanaz a kategória.
Igen.
Csak egy rossz utánzat.
Vállald fel, hogy szar vagy a teniszben, te balfasz!
Senkit sem érdekel, hogy jó vagy egy kitalált sportban.
„De hát olyan jó társaság van!
Mindenki tudja élvezni.” Ezért űzöd. Mert puhány vagy. Na...
Nemrég egy nagyon jó élményben volt részem.
A Blue Angelsszel repülhettem.
Nem tudom, ismeritek-e őket.
Hoppá!
Ejha!
Akinek nincs meg, a Blue Angels a haditengerészet bemutató formációja.
Országszerte hihetetlen légi műsoraik vannak.
Mind elit vadászpilóták,
akik egymástól fél méterre repkednek,
és mindenféle mutatványt csinálnak közben.
Láttam egy műsorukat, elképesztő volt.
Aztán találkoztam az egyik szervezővel, és csak úgy megjegyeztem,
hogy bár én is repülhetnék.
Erre ők: „Oké.”
Mondom: „Mi a fasz? Komolyan?”
„Ja, csak gyere el Floridába, Pensacolába.” Mire én: „Blöe!”
„Hát jó.” Úgyhogy...
Elmentem Floridába a bázisukra, ahol bemutattak egy pilótának.
A csávó úgy nézett ki, mint akit laboratóriumban raktak össze.
Mint akit az AI szart ki, érted?
Ilyen szép ember nincs. Mindennap eszembe jut. Komolyan!
Az utolsó gondolatom elalvás előtt az arcéle. Mindig megnyugtat.
Elképesztő.
Bemutatkoztam. „Tom vagyok.”
Ő is. „Hetes vagyok.”
Ahogy akarod, Apu!
Ha te Hetes vagy, milyen Tízes?
Szóval Hetes azt mondta: „Durva manőverek lesznek.
Ne egyél sokat, különben hányni fogsz.”
Mondom: „Hű, és mi lesz, ha hányok?”
„Adok egy kis zacskót, amibe hányhatsz.”
„Tehát mint egy kutyának.
És ha beszarok?”
„Beszarni nem szoktak.”
„Nem tudod, kivel van dolgod.”
A repülés 45 percig tartott.
Repültünk függőlegesen, pörögtünk, 1,2 Machhal mentünk,
volt, hogy 7,5-szeres gravitáció hatott ránk.
Ez volt életem legizgalmasabb 45 perce.
De leszállás után rájöttem valamire.
Hogy mi vagyunk az egyetlen ország a földön,
ahol ha közeledő vadászgépeket látsz,
tudhatod, hogy valami klassz fog történni.
Ez csak nálunk van így.
Igaz? Mert...
A Daytona 500-ra is vadászgépeket küldünk,
hogy megnyissák a versenyt.
Hogy minden seggfej megbámulhassa: „Oda nézz!
Kurva jó!”
Hát, ja. Itt.
De ha Afganisztánban, a Hindukusban látod,
hogy közeledik hét F–22,
akkor nem azt mondod: „Ja, ma van a verseny!”
Hanem csak azt...
Ennyi. Ez az utolsó hang, amit kiadsz, mielőtt annyit hallasz, hogy...
És ennyi volt anyád falujának.
Szóval... USA!
Na most...
Nyugodtan!
Miért ne?
Végül nem hánytam és nem szartam be. De...
Houstonban úgy egy hónapja befostam, pedig csak fingani akartam. Elmesélem.
Ha arra vagy kíváncsi, hol a legjobb befosni...
Nem tudom, miért lennél rá kíváncsi, de ha mégis... A legjobb a mosdóban.
És én ott voltam.
Egy nyilvános vécében álltam a piszoárnál.
Épp élveztem egy kellemes délutáni pisilést.
Egy olyan jó 90 másodperceset,
amikor van időd elkalandozni.
Amikor előtör a tudatalattid, és azon agyalsz,
hogy a madarak valódiak-e, vagy megfigyelőeszközök.
Vagy... „Úristen, Aretha Franklinnek mekkora melle volt!”
Szoktatok rajta agyalni? Mindenki Dolly Parton mellén van leragadva.
Láttátok már Aretha Franklinét?
Mintha fókakölyköket szoptatott volna.
Őrület.
Ha nem tudott volna énekelni, konyhásnéni lett volna. Ugye? Az a mell nem semmi.
Szóval...
Szóval hugyoztam. És baromi jó volt.
A feleségem mindig ezzel piszkál.
Hogy túlságosan élvezem a testi folyamatokat.
Mire én: „Hagyj élni!”
Tényleg szeretik pisilni, de tüsszenteni még jobb.
Ha nem élvezel egy jó kis szabadtéri, elszabadulós, brutális tüsszentést,
akkor kommunista vagy, baszd meg!
Annál nincs is jobb.
Megvan, ugye? Amikor egyedül vagy, és csak...
Te is csak nézel, hogy ez mi a fasz volt. „Meg ne szólalj!”
Imádom. Persze elélvezni a legjobb.
Azt felesleges vitatni.
Szóval elélvezés, tüsszentés, egy jó hugyozás, sürgős szarás...
Imádok nyújtózkodni az ágyban közvetlenül ébredés után.
Attól azonnal visszaalszom. Olyan, mint a fentanil.
Nem tudom. Szeretem.
Szeretek vasárnap a kanapén ülni,
és a zacsimat gyurmázgatni az ujjaim között.
„Ez komolyan ingyen van? Hihetetlen.
Bár Hetes keze lenne! De így is király.”
Ezt sok nő irigyli, szerintem indokolatlanul.
Tudom, nektek mitek van. Van azon mit húzogatni. Nyugodtan próbáljátok meg!
Morzsolgassátok kicsit a muffot! Meglátjátok, mi lesz.
Ja. És nehogy szégyellni merjétek magatokat!
Csak a nők szégyenítik meg egymást. Minket nem érdekel.
Mi egy fogazott puncira is rárepülnénk. Nem érdekel.
Hölgyek! Ma azzal a tudattal menjetek haza,
hogy mindannyiótoknak gyönyörű a puncija! Oké?
Így van.
Naná! Így van.
Szóval éppen pisilek.
És ahogy pisilek, érzem, hogy lövedék van a csőben.
Udvarias vagyok, mint mindig.
Szétnézek. És nincs ott senki.
Úgyhogy arra gondolok: „Hajrá, cimbora!
Nyomd meg egy kicsit!”
Megnyomtam.
És nem volt hangja.
Semmi.
De mozgást éreztem.
Úgyhogy meg kellett néznem. Tudod, annak mi az útja?
Bokáig kell tolnod a nadrágodat.
Mint egy ovisnak, baszd meg!
Szóval ott donaldkacsáztam egy szál pólóban.
„Hahó!
Helló!”
Ott lógott a kis kukim.
„Hahó!”
Aztán megnéztem az alsógatyámat. „Ja, ez megy a kukába.”
Megmosakodtam és kimentem a mosdóból.
A barátaim vártak egy ideje. Elmeséltem, mi történt.
Erre ők: „Nem akarjuk tudni.” Mire én: „De elmondom.”
Mire ők: „Hagyd abba!” Erre én: „Már úgyis tudjátok.”
És ahogy beszélgettünk, összeállt a kép.
Megértettem.
Nem fingani akartam és sógorostul jött. Hanem egyszerűen beszartam.
Ja.
Mármint...
Ez fontos különbség, nem?
Ha fingani akarok és beszarok, az lényegében fingás extrákkal.
Én viszont szartam nadrágban.
Mintha most bemondanám,
hogy szerintem szarni fogok, és csak beszélnék tovább.
Nem tett jót az önbizalmamnak. De visszatértem.
Kurvára visszatértem. Bizony!
Köszönöm!
Hadd mondjak valamit!
Ez a hatodik egyórás műsorom,
és nagyon hálás vagyok a lehetőségért.
Igen.
Sokat mondom, és tényleg igaz is,
hogy én nem gondoltam, hogy eljutok idáig.
A szórakoztatóipari karrierem kezdetén nem számítottam ilyesmire.
Sok-sok évvel ezelőtt úgy gondoltam, elértem a karrierem csúcsára,
amikor a Subway kiválasztott egy nemzetközi reklámkampány arcának.
És ez igaz!
Tényleg megtörtént. Tíz kör interjún jutottam túl.
És amikor felhívtak, hogy megkaptam a melót,
ugyanarra gondoltam, amire valószínűleg ti is:
és mi van Jareddel?
Sokáig Jared volt az arcuk.
Nagyon népszerűek voltak a reklámjaik Jareddel.
Amikor felhívtak, hogy én leszek az arcuk, rákérdeztem: „Jared helyett?”
Azt felelték: „Egy faszt!”
Ha nincs meg Jared, ő sokáig 220 kilós volt.
A Subway volt a törzshelye.
Mindig vett egy 15 centis pulykás szendvicset, és sétált egy nagyot.
És az évek során vagy 130 kilót fogyott.
A Subway csinált vele egy reklámot, ami annyira sikeres volt,
hogy kinevezték a cég arcának.
A gond az volt...
hogy Jareddel csak az „egészséges szendvicseiket” reklámozhatták.
Kellett nekik valaki...
akin látszik, hogy állva be tud szarni.
Itt jöttem a képbe én.
Megkérdeztem, hogy ha Jared azt mondja, vegyél pulykás meg zöldséges szendót,
akkor én mit mondok?
„Azt, hogy van ám húsgombócos szendvicsünk is!”
„Oké, ez menni fog.” A következő kérdésem még fontosabb volt.
„Oké. Jared magát játssza. Ő Jared.
Én ki leszek a reklámokban? Tom, a humorista?”
Erre ők: „Nem. Jared marad Jared.
Te a lecsúszott bátyja leszel,
aki úgy eszik, mint egy kukázó mosómedve.”
„Oké, ez menni fog.”
„Szóval kitalált karakterem lesz.” „Pontosan.”
„Tök jó, és mi lesz a nevem?”
„Jerome.”
„Egy pillanat! Jerome-nak csak feketéket hívnak.”
Sosem felejtem el. A Subway marketingigazgatója
a szemembe nézett, és azt mondta: „Bárkit hívhatnak Jerome-nak.”
Mondom: „Persze, meg Tannernek is. Mégis csak fehéreket hívnak úgy, nem?”
Erre ő: „Megbeszéljük az igazgatótanáccsal.”
Két héttel később New Yorkban voltam ruhapróbán
a forgatás előtt.
Bejött egy fickó az öltözőmbe:
„Helló! Mindenki egyetértett a névproblémával.”
Mire én...
„Ne bassz!
Akkor mi az új név? Jeff? Jason?”
Mire ő: „Jermaine.”
„De hát az még feketébb!
Arany fogékszer is lesz rajtam?”
Mire ő: „Ez a végső név.”
Oké.
Aztán leforgattunk több reklámot is.
Utána szünetelt a dolog,
de tervben volt még hat reklám,
amikre egy komoly kampány épült volna.
De a marketingigazgató felmondott, az utódja pedig törölte az egészet.
Úgyhogy felhívtak. „Ennyi volt, nem adjuk le a reklámokat.
Nem szerződünk többre, lefújtuk.”
Nagyon kiakadtam.
Úgy éreztem, lecsúsztam életem nagy lehetőségéről,
és soha többé nem kapok ilyen esélyt az élettől.
Nem láttam a fényt.
Aztán...
Eltelt úgy tíz év.
Egy nap bekapcsoltam a tévét, és régi barátomat, Jaredet láttam.
Ismét bekerült a tévébe. De nem ám egy Subway-reklámba.
Hanem az esti híradóba.
Arról tudósítottak, hogy Jaredet 19 év börtönre ítélték gyerekpornográfiáért.
Térdre rogytam. „Köszönöm, Jézus!
Köszönöm, hogy nem engedted! Bocsáss meg, hogy kételkedtem benned! Többé nem fogok.”
Mert ha elindítják a reklámkampányt,
a következő tíz évben sorra gyártottuk volna a közös reklámokat,
és együtt szerepelünk óriásplakátokon és nyilvános eseményeken.
És a szörnyű hír nyilvánosságra hozatalának napján
ha valaki meglátott volna az utcán,
azonnal odakiált: „Hé, Jermaine!”
Mondom: „Mi? Én Tom vagyok!”
„Hallgass, te fekete rohadék!”
„Te tudtad, baszd meg!
Kurvára tudtad!”
Mire én: „Dehogy tudtam! Mit mondjak?
Húsgombócos szendó! Bocsánat!”
Sokkal jobb, hogy nem így alakult.
Köszönöm, hogy itt vagytok!
Ja.
A száma amúgy még megvan.
Egyszer küldtem neki egy linket.
Felnőtt pornót.
Gondoltam, az majd jól nem tetszik neki.
Amúgy tudtátok, hogy a kubai Guantánamói-öbölben
a haditengerészeti börtönben a világ legveszélyesebb embereit őrzik?
Meg másokat is, akik teljesen ártatlanok.
Tudtátok... Nézzetek utána!
Tudtátok,
hogy az ottani őrök különleges kiképzést kapnak?
Én tudom, mert jártam ott.
Elmentem a kubai Guantánamói-öbölbe fellépni. Mármint a mieinknek.
A katonáknak.
Nem az volt a dolgom, hogy megnevettessem a 9/11-es terrortámadás kitervelőit.
Az kemény lett volna.
„Nevettesd meg Hálid Sejk Mohamedet!”
Én meg: „Mi a fasz?”
Ő meg: „Ha-ha-ha! Tetszik. Vicces fiú.”
Szóval a guantánamói táborba nem lehet jegyet venni.
Floridába kell repülni, ahonnan egy katonai gép visz a táborba.
Ott elég merev haditengerészeti főtisztek fogadtak.
„Köszönjük, hogy eljött! Várjuk a műsort.
Elhelyeztük a lakóegységben, szóljon, ha bármi kell.” Én meg: „Köszönöm!”
Aztán átadtak pár tengerészgyalogosnak. Ők elég mások voltak.
Az első dolog, amit mondtak, az volt:
„Mutassunk valami durvát?”
Mondom: „Naná, baszd meg!”
Beültettek egy dzsipbe és felvittek egy dombra.
Azt mondják: „Nem szabadna itt lenned. Titkosított.”
Én meg: „De hát ti hoztatok ide!”
„Oké, jogos.”
Rámutattak egy távoli, fehér épületre: „Az a négyes szintű épület.
Azt szokták a hírekben mutatni.” Mondom: „Azta!” Meséltek valami érdekeset.
Hogy az ottani őrök különleges kiképzést kapnak.
Lelki szemeim előtt kommandósok jelentek meg.
De azt mondták, az önfegyelmüket fejlesztik.
Mondom, hogyhogy?
Azt mondták, a rabok gyakran tüntetőleg
az ürülékükkel és a vizeletükkel dobálják az őröket.
És az őrök ezt nem torolhatják meg.
Kizárólag két dolgot mondhatnak ilyen esetben a fogvatartottaknak.
Az első: „Éhes?”
A második: „Szomjas?”
Ennyi.
És ha az őr...
Ha belegondolunk, elég vicces.
Ha az őr megtorolja, hogy megdobálták,
hadbíróság elé állíthatják,
vagyis börtönbe kerülhet,
mert megvédte magát,
amikor szarral és húggyal dobálták.
Ez pont olyan, mint egy hatéves gyereket nevelni.
A fiam... Ja, így kell felvezetni egy poént.
Ezért vagyok híres humorista.
Bizony.
Két fiam van. Két kis pöcs.
A hatéves pár hete besétált a házamba.
Azt mondja: „Hé, öreg!
Vegyél fel!”
Mondom: „Vegyelek fel?” „Igen.”
Vagy egy éve nem kért ilyet.
„Öleljelek át?” „Ja, vegyél fel!”
Hát felvettem.
Néztem a kisfiamat. „Azt akartad, hogy Apa megöleljen?”
Erre ő: „Jó érzés, öreg!”
Mondom: „Nekem is jó.”
És egy pillanattal később
valami forró, szúró érzés kezdett szétterjedni
a hasam táján.
Megkérdeztem: „Te most lepisilsz?”
Mire ő: „Igen.”
Legszívesebben megütöttem volna.
De úgy rendesen. Így.
Így.
Kiütöttem volna a fogát, baszd meg.
De nem tettem.
Csak elengedtem.
Megkérdeztem: „Éhes vagy?
Szomjas vagy?
Ezért csináltad ezt?”
Ez a gyerek teljesen őrült. Utálja a saját nevét.
Pár éve derült ki a dolog.
Először kicsit ideges lettem miatta.
Úgy kezeltem, ahogy bárki más is kezelné. Megkérdeztem más szülőket. „Majd kinövi.”
Mondom: „Mi?” „Majd kinövi. Túl lesz rajta.
Sok gyerek kitalálja, hogy nem szereti a nevét.”
Mondom: „Kinövi? Tudod, mióta tart ez? Három éve!”
Szerintem ezt már nem nagyon fogja kinőni.
Ez már így marad.
A neve Julian. Mindig is így hívtuk.
És mindig is hallgatott rá, mivel ez a neve, baszd meg!
A különféle változataira is hallgatott.
Julian, Juju, Jujito, Julian.
Ő meg: „Hm?”
Aztán úgy három évvel ezelőtt megszólítottam. „Julian!”
Ő meg: „Ne hívj így! Utálom ezt a nevet. Ettől a névtől meg akarok halni.”
Mondom: „Úristen! Oké.”
Szóval a gyerek azóta
csak a saját maga által választott névre hallgat.
Elmondom, mi az. Készüljetek!
Tanító.
Lehetne ennél parább néven szólítani egy kisgyereket?
„Üdvözöllek, Tanító!”
Mi ez? A ragyogás? Mert pont olyan. Ez lesz Jordan Peele következő filmje?
Egy gyerek besétál az erdőből a városba, baszd meg.
„Kövesd a Tanítót, és sokáig fogsz élni!” Te meg: „Oké.”
Értitek, ugye?
A saját házamban ilyeneket kérdezek: „A Tanító itt van?”
Ő meg: „Igen.”
Én meg: „Üdv, uram!”
És még van képük megkérdezni, aggódom-e érte.
Még szép, baszd meg!
Egyvalakiről tudok, aki Tanítónak hívatta magát. Charles Mansonról.
Szóval ja, aggódom.
Helyettesítő tanár volt. Szóval...
A bátyja szereti a matekot. Szereti a videójátékokat. Érdekes gyerek.
A hangja meg olyan, mintha reggelente kőolajjal öblögetne.
Nem tudom, miért.
Kilencéves. Ilyen a hangja: „Mizu, tesó?”
Én meg: „Hali!
Vége a műszaknak a bányában? Jó volt?”
Ráadásul teljesen őrült. Ha azt mondom, menjünk el valamerre,
megjelenik gumicsizmában, alsógatyában és úszószemüvegben.
Mondom: „Begombáztál, vagy mi?
Ez a szett csak egy melegfelvonuláson megy el!
Nem baj, ha meleg vagy, de ma nincs felvonulás. Öltözz fel, baszd meg!”
Hát, róluk is fognak forgatni. Valami bűnügyi dokumentumfilmet.
A Menendez fivérek elbújhatnak
a Segura fivérek mellett, oké?
Elvittük ezt a két kis szociopatát a tesómékhoz Floridába hálaadáskor.
Hálaadáskor össze szokott gyűlni a rokonság.
Elmentünk együtt sétálni, csak jártunk egyet.
És a családi sétán egy kis tónál kötöttünk ki.
A tónál más családok kacsákat etettek kenyérrel.
Olyan volt, mint egy festmény!
Ahogy közeledtünk, azon gondolkodtam,
hogy a fiaim hogy fogják tönkretenni az idillt.
Odamentünk, és egy fickó meglátott.
„Helló! Kértek kenyeret?”
Mondom: „Ja, köszi!”
Aztán odafordultam Tanítóhoz, baszd meg.
Mondom: „Hé, Tanci!
Kenyeret?” Azt mondja: „Jöhet!”
És elkezdte izomból dobálni. Mondom, oké.
Aztán megkínáltam a bátyját is.
Azt mondja: „Nem kell.”
Mondom: „Mi van?” „Nem kell a kenyér.”
„Boldog hálaadást!”
Aztán odament a tóhoz, és nyakon ragadott egy kacsát.
Úgy tartotta, mint Dzsingisz kán. Így...
A kacsa meg...
Ránézek Tanítóra, ő meg...
Mondom: „Mit csinálsz?” „Süssük meg!”
Mondom: „Dehogy! Van kajánk, fiam.”
Erre ő: „Megtarthatom?” „Ki van zárva.” Azt mondja: „Olyan uncsi vagy!”
Mondom: „Engedd el!” Erre...
Ekkor megfordultam, és megláttam a többi szülőt.
Mondom: „Árvaházi gyerek. Örökbe fogadtuk. Nehéz eset.
Próbálunk rendes embert faragni belőle.”
Ja.
Vágjátok.
„Ukrajnából hoztuk el. Nem egyszerű.”
Szőke. Bevették.
Amúgy nagyon élvezem ezt a turnét. Sok jó helyen jártunk.
Utazás közben sokat tanul az ember.
Pár hete a georgiai Augustában voltam. Az a város Georgia állam Zero Colája.
És...
Egyébként Augusta egész híres hely.
Ott van az Augusta National, egy golfklub,
ahol az egész sportág talán leghíresebb versenyét rendezik.
A neve Masters.
Érdekes névválasztás egy volt rabszolgatartó államban.
Talán akkor még máshogy ejtették.
Master!
Szóval...
Nem én neveztem el. A klub...
A klub még 1933-ban épült.
Az alapítói igazi felső polcos fehérek.
A legfehérebb fehérek.
Olyan fehérek, hogy fehér dalokat énekeltek golfozás közben.
Fehér vagyok...
Semmi ritmus, a lényeg a tartalom, igaz?
A klub hírhedt a rendkívül kirekesztő múltja miatt is.
Nem nagyon szeretik a „másokat”.
Egész nap ott voltunk. Gondoltam, utánanézek.
Rákerestem, mikor vették be az első fekete tagot a klubba.
Segítek. Később, mint gondolnátok.
Felkészültetek?
1990-ben.
Ja. Kivárásra játszottak.
„Hátha visszatérünk még a régi szép időkhöz. Ki tudja?
Ne kapkodjuk el a dolgot!
Nem kell egyből esőkabát, ha cseperegni kezd. Érted, testvérem?”
Aztán megnéztem, mikor vették be az első női tagot.
2012-ben.
Mert a nők ennyire tönkreteszik a férfiak szórakozását.
Értitek, ugye?
Ez az ország legrasszistább embereinek gyűjtőhelye.
Az egész életük arról szól,
hogy minden idegszálukkal gyűlölik a feketéket.
És amikor megkérdezték tőlük,
kivel szeretnének inkább lógni...
Feketékkel, vagy nőkkel?
Rávágták: „Bármennyi fekete jöhet!
A hülye kézfogásaikat is megtanuljuk, kurvára mindegy!
De egy nő itt ne magyarázzon nekem a vasárnap délutáni meccs közben!
Gyere, Jermaine! Mutatom, hogy megy ez.
Ide jön a labda.
Miért táncolsz? Minden lyuk után táncolni fogsz?”
„Összejött a birdie!” Na mindegy.
Szeretitek...
Szeretitek a dokumentumfilmeket?
Mert én...
Én imádom őket.
Csodás érzés felületes ismereteket szerezni valamiről úgy,
hogy még olvasni sem kell hozzá!
Már nem is számolom, hányat láttam.
Néha elég informatívak.
Máskor csak viccesek. Idén a legviccesebb dolog, amit láttam...
Megvan a Netflix Untold című dokumentumfilm-sorozata?
Sportolók történeteit mutatja be.
Van egy nagyon jó.
Egy Johnny Manziel nevű fickóról.
Na most...
Ha nem tudod, ki Johnny Manziel,
akkor most szánunk rá egy kis időt.
Johnny Manziel az egyetlen elsős egyetemista amerikai focista,
aki megnyerte a Heisman-trófeát.
Ez az egyetemi foci legnagyobb elismerése. Az ország legjobb játékosa kapja.
Tehát 18 hónappal a gimi befejezése után
már országosan uralta a sportágát.
És a dokumentumfilmből kiderül, hogy ezt úgy hozta össze,
hogy közben többnyire be volt szívva és részeg volt. Szét volt csapva.
A legviccesebbek az interjúk a régi kőkemény texasi edzőivel.
„Ja, teljesen szétcsapva járt edzésre.
Mondtuk neki: »El ne baszd, Johnny!«
De nem baszta el. Zseni volt.” Te meg csak nézel.
Minden szombaton milliós nézettségű meccseket játszott,
berúgva, beszívva vagy másnaposan. Ott hányt a kispadon.
Az edzői meg: „Johnny!”
Erre ő: „Ezt figyeljétek!” Hat touchdown. Csak nézel. „Mi a fasz?
Még több drogot neki! Ez működik!”
Megnyerte a Heismant. Másodévesen új dolgokkal próbálkozott.
Bepúderezte az orrát, ilyesmi.
Fejlődött. Még jobban játszott.
Szinte minden meccset megnyert.
Aztán bekerült az NFL-be, a profi ligába. Rászóltak, hogy le kéne állni a cuccal.
Erre ő: „Elegem van a fociból.”
És ennyi a sztori.
Na most...
Számomra ez a sztori ennél többről szól. Ez jelzi számomra,
hogy azért fejlődtem már valamennyit.
Régen nagyon elítéltem a srácot.
Sokan elítélik.
Csak egy elszúrt lehetőséget látnak.
De ahogy idősödöm, én már máshogy látom.
Már látom, hogy ez óriási nyomás egy elsős egyetemistának.
Sok harmincas, negyvenes, ötvenes ember sem tudná kezelni,
nemhogy egy elsős egyetemista.
Az ismertség, a hírnév, a pénz...
Szóval most már képes vagyok valamire.
Bele tudom képzelni magam a helyébe.
Én is voltam elsős egyetemista.
Én nem uraltam az egyetemi focit.
Csak órákra jártam, meg a suli mellett dolgoztam
egy bevásárlókocsikat gyártó cégnél.
Ahol bevásárlókocsikat gyártanak.
Menő egy hely volt.
Egy hétfőn bementem a főnökhöz, és azt mondtam:
„Pénteken szeretnék felmondani.”
Azt mondta: „Sokan vannak ezzel így.”
Oké. Aztán pénteken szólt, hogy akkor ennyi volt.
Mondom, jól van.
Aztán meg: „Figyelj, kölyök! Sokan bírnak a cégnél.
Menjünk le munka után a bárba, és koccintsunk az egészségedre!”
Mondom: „Fiatalkorú vagyok, de oké.”
Elmentünk. Eljöttek páran az irodából. Nagyon kedvesek voltak.
Üdvözlőlapokat meg kis ajándékokat kaptam tőlük.
És egyiküktől kaptam egy üveg Jack Daniels whiskey-t,
amit nyilván búcsúajándéknak szánt.
„Ezt vidd haza, majd megiszod.”
De én eldöntöttem, hogy ott akarom meginni.
A csapos azt mondta, az tilos. Én meg: „Nem hallom. Megiszom.”
És én ítélem el Johnnyt, hogy nem tudott bánni a milliókkal?
Én egy üveg ingyen piával sem tudtam bánni!
Azok kedvéért, akik nem szoktak whiskey-zni:
ha háromszor-négyszer meghúzod az üveget,
az agyadban
a fények egy része kialszik.
Bip-bop-bup!
És arra jutsz: „Hülyeségeket akarok csinálni!”
Elkezdtem begyűjteni az aprót a pultról.
„Ez az enyém! Kapd be!”
A barátaim próbáltak nyugtatni. Én meg: „Te nyugodj le, faszom!”
Aztán hazamentem egy hölggyel, akinek nagyon szerencsétlen arca volt. Ja.
Gonoszul hangzik, de csak őszinte vagyok. Ezért vagyunk itt.
Szerencsére kiütöttem magam.
Van, aki nem tudja, hogy az milyen. Gratulálok a jó döntéseitekhez!
A többiek tudják, hogy rémes.
Emlékszem, másnap reggel felébredtem.
Kinéztem az ablakon.
Egy ismeretlen udvart láttam.
Csak néztem. „Hol vagyok?
És mi ez itt?”
Megfordultam, és ott volt az a bányarém, baszd meg!
Konkrétan felkiáltottam, amikor megláttam.
Értitek? Ahogy megfordultam...
De már megszokta. Azt mondta: „Tudom.
Nem te vagy az első, aki így reagál.”
Úgy nézett ki, mint Bill Belichick, a Patriots korábbi edzője.
Csak vállig érő barna hajjal.
Ugyanaz az arc és testfelépítés.
Mondom: „Tedd fel a kapucnit! Ezt nem akarom látni.”
Aztán óriási szégyent éreztem, ahogy hazamentem.
Mondtam. Elsős egyetemista voltam. Tanultam pszichológiai alapismereteket.
A szégyenről is volt szó. Tudjátok, mit tanítanak róla?
Hogy a szégyen melegágya a titkolózás.
Ha valamit szégyellsz,
akkor a legjobb, ha elmondod valakinek, így megszabadulhatsz az érzéstől.
De ha magadban tartod, csak növekszik, míg fel nem emészt.
Akkor arra gondoltam: „Ez lenyűgöző!
Szégyellem magam, és tudom, mit kell tennem. El kell mondanom valakinek.”
De aztán arra jutottam: „A nagy lófaszt!
Ezt a titkot a sírba viszem. Majd a pizza elnyomja.”
Megpróbáltam.
De felhívott egy srác, aki előző este ott volt a buliban.
„Helló! Hova mentél a bárból, cimbora?”
Mondom, haza.
„Tényleg?”
Mondom, igen.
„Szerintem nem.”
„Pedig de.”
Erre ő: „Hát, nem.”
Mondom: „Miről beszélsz?” Erre ő: „Ne kerteljünk!
Tudom, mit csináltál.” Mondom: „Mit?”
„Megbasztad a nénikémet, barátom.”
Erre én: „A nénikéd Bill Belichick?”
Azt mondja: „Igen.”
Nem tudtam, mit mondjak, hát annyit mondtam: „Sajnálom.”
Erre ő: „Nem. Én sajnálom.
Egyik nénikémet sem akarom megbaszni,
de az biztos, hogy Billt akarom a legkevésbé.”
Aznaptól inkább füveztem.
Néha egy dokumentumfilm óriási élményt tud lenni.
Megváltoztatja a világlátásodat. Hallasz valamit, ami veled marad.
Amit nem tudsz kiverni a fejedből. Elmeséled másoknak. Azzal álmodsz.
Például nemrég láttam egy dokumentumfilmet. Ha nem látom,
fogalmam sem lenne, hogy Hitler mennyi kokaint tolt. Fogalmam sem lenne!
Azt mindenki tudja, hogy meteztek.
Megvan, ugye? Az egész német hadsereg tolta.
A II. világháborút bemetezve nyomták végig. Csak képzeld el!
Százezer német katona menetel az Ardennekben.
Elvileg 6 nap az út, de ők 28 perc alatt megtették.
Ilyen a met.
Képzeld el: ülsz Belgiumban a kis faházadban,
iszod a tejet, vagy fasz tudja...
És azt hallod...
„Azt a kurva eget!”
A met ilyen.
Láttatok már bemetezett embert? Én igen. Para.
Be nem áll a szájuk, és mindent meg akarnak baszni.
És most Amerikáról beszélek. Mit hozott ki a met azokból a perverz németekből?
„Gyerünk, szopkodd ki!”
„Hé!
Günther, elég!”
Hitler metezett is, ez bizonyított.
De sokan nem tudják, hogy minden reggel kokaint kapott
az orvosától.
Azt hittétek, Michael Jackson orvosa etikátlanul járt el?
Ő csak egy kis propofolt adott neki. Altatót. Az ehhez képest dedós cucc.
„Aludni szeretnék!”
„Na, baszki!”
Hitlert meg ébredés után úgy köszöntötte az orvosa:
„Jó reggelt, Führer!” És kiszórt egy csíkot.
Hitler meg: „A zsidók!”
Kemény így kezdeni a napot. Kokó gyűlölettel keverve.
Tudjátok, mit nem értek?
Hogy ezt miért csak 46 évesen tudtam meg? Erről minden kisgyereknek tudnia kéne!
Az ovisoktól kéne hallanunk: „Tudod, hogy Hitler mennyit kokózott?”
Van ennél jobb elrettentés egy gyereknek?
Szerintem nincs.
Nekünk mit mondtak gyerekként? „Ne kokózzatok.” „Miért?”
„Mert a rocksztárok is kokóznak.”
Mire te: „Ja! Oké.
Például Slash meg Eric Clapton?”
„Igen! Hajnali 06:00-ig ébren vannak tőle.
Leborotválják a testüket.
És lányokat kefélnek.
Talán ezt akarod?”
Mire te: „Pfuj!
És ki kokózik még?” „Martin Scorsese.”
„De hát ő is tök király!
A rosszak nem kokóznak?” „Nem, arról nem tudunk.”
Hát, pedig van egy jó példa. Talán hallottatok róla. Adolf Hitler, baszd meg!
Kilószámra tolta a kokót.
Aztán ugyanolyan hülye beszélgetései voltak, mint minden drogosnak.
Csak ő a háborúról magyarázott.
„Decemberben megyünk Sztálingrádba!
És jól megbasszuk őket!
Hé! Nézzétek a bajszomat! Leborotváltam a szélét!”
„Megmutassam a képeimet? Tök jók!
Főleg kacsákat fojtogatok rajtuk. Nézzétek!
Szerintetek Mussolini bír engem?” Na mindegy.
A lényeg, hogy egy gyökér volt.
Bár menő volt az akcentusa. Ja!
A nyelvek mindig is lenyűgöztek.
Ha nem tudnátok, a családom fele dél-amerikai.
Perui.
Sokat jártam oda.
Egész életemben jártam Peruba,
és a rokonaink is jártak hozzánk.
És ha valaki meglátogatott
a 288 unokatestvérem közül,
mindenki ugyanazt a mondatot rontotta el.
Több mint 30 éven át.
Ha nálunk voltak, valaki biztos, hogy egyszer azt mondta:
„Tommy, szart kell csinálnom.”
Azt feleltem: „Értem.”
Aki tud spanyolul, az érti, miért így mondják. Szó szerinti fordítás.
Spanyolul a hacer szóval mondják: csinálni.
Egyébként teljesen jogosan, mert valóban ez történik.
Csinálunk egy szart.
De az udvariasság jegyében mindig kijavítom.
„Úgy mondjuk: »Ki kell mennem szarni.«”
Mindig visszakérdeznek: „Hova?
Bent van a vécé!”
„Oké, igazad van, de ha azt mondogatod, szart kell csinálnod a vécében,
rád fogják hívni a zsarukat, úgyhogy hallgass rám!”
Az itt ülők mind beszélik a világnyelvet.
Jelenleg az angol a világnyelv.
Az itt ülők többsége hozzám hasonlóan semmit sem tett, hogy megtanulja.
Beleszülettetek.
A világ többi része meg kőkeményen dolgozik érte,
hogy kommunikálni tudjanak velünk,
hogy beszállhassanak a buliba.
Mi meg a képükbe röhögünk, amikor próbálkoznak.
Tök jó, nem? A többiek próbálkoznak. „Hogy is kell mondani?”
Mi meg...
„Hallod ezt a hülyét?” Mintha te megdolgoztál volna érte.
„Nem tudom...”
„Fogd be, barom!”
Miközben ez a nyolcadik nyelve.
A vidéki suttyók meg okoskodnak: „Szarul beszélsz, te fasz!” Aha.
Pontosan.
Persze megteheted. Kigúnyolhatod azokat, akik valamit rosszabbul tudnak nálad.
De udvariatlanság. A nyelvtudást pláne gáz kigúnyolni.
Tudjátok, mi az, ami mindenhol bejön? Tényleg mindenhol.
Ha megtanulsz egy vicces akcentust, úgy néznek rád, mint egy varázslóra.
Mindenki imádja. Próbáld ki a melóban! Hétfőn köszönj angolosan: „Na helló!
Kér valaki kekszet a teához?”
Valaki válaszolni fog. „Nem, kösz!”
De ugyanígy működik a franciával is.
„Jöhet egy croissant a kávé mellé?”
„Belekóstolnál az ánuszomba?” Bármit mondhatsz.
És bármilyen akcentussal.
Kivéve ázsiaiakkal, ami szívás,
mert azok a legviccesebbek.
Azokat csak egyedül, közeli barátokkal, családtagokkal,
a zuhany alatt, a kocsiban, a szeretőddel játszhatod el.
Azok a legjobbak, de azokat tilos eljátszani.
Egy pici talán belefér. Egy hang.
Mint amikor odamész egy nyilvános zongorához. Egy hangot lejátszhatsz.
Nyilvánosan belefér mondjuk egy „Ó!”
Nem?
De van, aki ennyire is harap. „Mi a faszt csinálsz?”
Ennél többet nem szabad. Például: „Szeretnék egy...”
Ezt nem szabad. Csak megmutattam, de ezt nem szabad.
Ha ki akarod figurázni az ázsiaiak beszédét, de nem vagy ázsiai,
akkor egy dolgot tehetsz: meg kell tanulnod valamit egy ázsiai nyelven.
Akkor már az ő nyelvüket beszéled. Azt szabad.
Begyakoroltam egy mandarin mondatot.
Elég nehéz. Lássuk!
„Öld meg a lányomat! Értéktelen.”
Mert a fiúgyerekeket preferálják, tudjátok.
„Még egy lány? Vágd oda a fához!”
Ezt Hongkongban is elsütöttem. Hát, nem értékelték.
Mert...
Ja, arrafelé utálják a fákat.
Nem tudom, én hogy reagálnék erre, mert fiaim vannak. Nem tudom, ez ki érdeme.
Az enyém? A feleségemé?
Bírja a gecit, az tény.
Főleg a lába között. Szóval...
Tény, hogy van szopás is, de ezek csak olyan házastársi szopások.
Nem olyanok, mint a szingli szopások.
A házastársi szopások olyanok, mint...
Mint amikor egy kutya...
egy forró napon
lefetyeli a vizet
a táljából.
És néha rád néz.
Két lefetyelés között. Megvan?
Valahogy így.
„Ja, tök jó. De jó!
Ennyi volt? Nem gond, nem akartam elélvezni. Kösz, jó volt.”
Emlékszem a régi szép időkre.
Itt tárolom a felvételeket.
Kicsit megszürkültek már, de ha becsukom a szemem,
látom magam előtt azokat a drága angyalokat huszonéves koromból,
akik az életükért küzdöttek a farkam végén.
Tudjátok!
Mikor valaki úgy leszop, hogy szinte aggódsz érte.
De csak szinte. Igazából nem érdekel.
„Tetszik a szenvedésed. Ez jó!”
Nincsenek emlékeitek? Oké.
Nekem jöhet egy ujj a seggembe.
Mármint nem akarom, hogy megöklözzenek, vagy ilyesmi.
Csak úgy finoman!
Egy kis Steve Aoki. „Mire jó ez a gomb?”
Nem kell ajtóstul rontani a házba, oké?
Ja. Te is szereted?
Helyes!
A bajuszból gondoltam. Tudtam!
És te? Ez az, baszd meg! A kultúremberek elöl ülnek.
Minden közeli barátomat megkérdeztem,
és mind azt mondták: „Dehogy, baszd meg!
Nem bírom. Ez buzis!”
Visszakérdeztem: „Nőkkel nem próbáltad?
Úgy nem buzis.
Talán nem a bátyáddal kéne csinálni.
»Gyorsan, mielőtt apa hazaér!«”
Elmondom, életem során mit tanultam meg a szexről.
A férfiak és nők is hazudnak a szexről.
Csak ellenkező irányba.
A férfiak eltúlozzák a hódításaikat és az érdeklődési köreiket,
mert az az életcéljuk, hogy lenyűgözzék a nőket.
Ez az igazság. Hülyeség, túl egyszerű, de igaz.
Minden nő találkozott már olyan férfival, aki bemondta, hogy ő mindent bír.
„Lépj a golyóimra! Vágd fel a mellbimbómat!
Gyújts fel!”
Erre te: „Oké!
Jó bulinak hangzik.”
Aztán eljuttok az ágyig, és beijed. „Az egy gyufa? Félek. Telefonálni akarok.
Jól van!”
Hazudott, baszd meg! Hazudott. A nők ellenkező irányba hazudnak.
A nők sok mindent tagadnak a szex terén, de hadd keljek a védelmetekre!
Szerintem jó okotok van rá.
Sok nő azért tagad le dolgokat a szex terén,
mert jó okuk van félni attól, hogy egyes férfiak megszégyenítik őket,
csak mert ugyanazt élvezik, mint ők.
Nem igaz, hölgyeim?
Oké, legalább 30 kurva van a teremben. Kemény.
Csak vicceltem.
Csak vicceltem. Köszi!
Ha végiggondolom az életemet,
be kell látnom, hogy ez igaz.
Egy időben volt egy szobatársam.
Ismertünk egy Nicole nevű gyönyörű lányt.
A szobatársam egyszer bejelentette, hogy lefeküdt vele.
Mondom: „Komoly?”
Erre valami nagyon furát és undit mondott. Előre is elnézést kérek.
„Ja, haver, a puncija...”
És hangokat is adott hozzá, amitől sokkal rosszabb lett.
Ilyeneket. „Hmm... Ó...”
Azt mondja: „Olyan kényelmes és meleg!
Legszívesebben elaludtam volna benne.” Mondom: „Mi?”
„Ja, olyan jó volt! Mint egy takaró, ami belül ki van vajazva.”
Mondom: „Mi a fasz?”
Aztán két hónapot jártam a csajjal.
Mert a vajat én is szeretem.
Egyik nap vele voltam.
Elbizonytalanodtam. Felhoztam a témát.
„Kicsit fura, hogy lefeküdtél a szobatársammal.”
Erre ő: „Mi van?” Mondom: „Ja.” „Semmi nem volt a szobatársaddal.”
Mondom: „Tényleg?” Ő meg: „Persze.” Mondom: „Oké.” Hazamentem.
Mondom a szobatársamnak: „Nicole szerint nem is feküdtetek le.” Mire ő: „Így igaz.”
Mondom: „A vajas takarós punciból tudhattam volna.
Akkor miért mondtad ezt?” „Passz.” És bekapcsolta a tévét.
Ennyi volt a beszélgetés.
Évekkel később egy másik nővel jártam.
Feljött a szex. Bedobtam az édes hármas témát.
„Csináltad már hármasban?” Tudjátok, mit reagált?
Mondom: „Nem azt kérdeztem, bevetted-e reggel a gyógyszert.
Szexeltél már egyszerre két emberrel?”
Erre ő: „Nem igazán.” Mondom: „Nem igazán? Az egyiknek amputálták valamijét?
Attól még teljes ember.”
Mire ő: „Oké, elmesélem.”
Mondom: „Ezt el kell mesélni?”
„Igen, elvileg részt vettem ilyenben, de le voltam égve.”
Mondom: „Mi a fasz?”
„Ott voltam, de igazából nem vettem részt benne,
mert le voltam égve, és nagyon fájt.”
Mondom: „Te jó ég! Ezt a masszív női logikát!”
Visszakérdezett: „És te?”
„Leszoptam négy srácot, de előtte csalánba léptem, úgyhogy nem számít.”
Ja.
Óriási kurva volt.
És már meghalt.
Valószínűleg.
Sokszor eszembe jut, hogy meg tudnám ölni a feleségemet.
Beszélni is szoktam róla. Főleg a feleségemmel.
Az ő hibája. Ő kezdte.
Otthon voltunk, és egyszer csak megkérdezte:
„Szerinted könnyen meg tudnál ölni puszta kézzel?”
Azt feleltem: „Nagyon.”
„Tényleg?” „Kicsit sem lenne nehéz.”
Azt mondja: „Ne már!” Mondom: „Komolyan.
Nem mondom, hogy kemény vagyok. De téged nagyon könnyű lenne megölni.”
Azóta folyton feljön a téma.
Mindenhol.
New Yorkban voltunk. A metróra vártunk a sínek mellett.
Egyszer csak bemondtam: „Baszd meg, itt most...
simán le tudnálak lökni.”
Erre rám néz: „De hát meghalnék!” Mondom: „Ne bassz!”
Erre ő: „Nem kéne.”
Mondom: „Mi van?”
„Itt sok a kamera és az ember.
Lebuknál.”
Mondom: „Köszi, hogy vigyázol rám.”
Vagy amikor Hawaiin voltunk. Túráztunk egy szurdok mellett.
A vállára tettem a kezem.
„Itt most simán le tudnálak dobni.”
Erre rám néz: „De hát meghalnék!”
Mondom: „Alakul ez! Ja.
De nyilván nem foglak. Ez sziklás rész.
Látszana a tested. Azonnal jönnének a nyomozók.
Elbasznák a napomat. Nem foglak ledobni.
Azon az oldalon viszont nem sziklás.
És az apály elsodorna.
Akkor tök jó hetem lenne Hawaiin.”
Aztán csókolóztunk.
Azt hiszem, ez a szerelem, nem?
Ja. De hát még él.
Igaz?
Már úgy 63 éve vagyunk együtt.
Egy idő után eljön az a pont,
amikor az ember érzi, hogy oké, most már marad ő.
De néha ábrándozol, kivel lehetett volna valami.
Ti nem szoktatok ilyet?
Visszagondolsz valakire... „Jézusom! Ezt megúsztam!”
Vagy egy másikra. „Az nem lett volna rossz.”
Mindenkire. Egyik nap beugrott valaki.
Eszembe jutott, mikor külfödön tanultam. Egy félévet voltam Madridban.
Egy amerikai csoporttársam megkérdezte,
nem megyek-e el vele Tunéziába a hétvégére. Azt feleltem, nem.
De nem engedte el.
„Mikor lesz lehetőséged látni egy ilyen helyet
ilyen rövid utazással?
Szerintem használd ki!” Megköszöntem, igazat adtam neki, és elutaztunk.
Egy hotelben szálltunk meg. Volt egy gyönyörű nő a hallban.
Együtt, udvariasan odamentünk.
„Helló! Amerikai diákok vagyunk, Spanyolországban tanulunk.
Csak a hétvégére jöttünk.” Ő meg: „Én francia vagyok.
Egyedül jöttem, és heroinozni akarok.”
Erre a haverom: „Átadom a lehetőséget.” És elment.
Úgy voltam vele, meglátjuk, mi lesz.
Elmentünk tevegelni, próbáltunk heroint szerezni...
Estére a szobájában voltunk, csókolóztunk, kezdtünk beindulni.
Szeretném, ha ebben nem lenne félreértés. Leállítottam: „Mondanom kell valamit.
Nincs nálam óvszer, és ne haragudj, hogy ezt mondom, de szerintem kéne.”
Erre ő: „Nem kéne.” Én meg...
„Hát jó.” Aztán...
Ő ezt mondta, én meg hülye vagyok, úgyhogy megtörtént a dolog.
Aztán visszamentem a szobába. Ott volt a haverom. „Hol voltál?”
„Lefeküdtem a francia csajjal.”
És mi volt az első kérdése? „Óvszerrel?”
Mondom: „Nem.”
Teljesen ledöbbent. Aztán azt mondta: „Meg fogsz halni.”
Mire én: „Meg fogok halni.”
Egy percet sem tudtam aludni.
Reggel lementem reggelizni.
Tunéziai reggeli volt, baszd meg!
Datolya meg hummusz.
„Ezt fogod enni, és kávézol rá?
Az emlékeidet is ki fogod szarni!”
Megettem. Kiszartam. Megkerestem a lányt.
Látta, hogy van valami. „Mi a baj?”
Mondom: „Tegnap este nem védekeztünk.”
Mire ő: „Nincs baj.”
Én meg: „Szerintem van.”
Mire ő: „Nincs baj. Gyógyszert szedek.”
Mondom: „És mire szeded?
Alacsony a T-sejtjeid száma?”
Erre ő: „Arra szedem, hogy ne legyen gyerekem.”
„Ja, fogamzásgátlót?
Azt hiszed, azon aggódtam, nem lesz-e gyereked?
Egyáltalán hogy találnál meg?
Levelet írnál?
»Kedves Amerika!
Egy magát Kane bácsinak nevező férfi megbaszott
Észak-Afrikában.«”
Mire ő: „Nyugi már!”
Én meg: „Nem tudok!”
Pirulákat vett elő, és megkínált.
Meg sem kérdeztem, mi az, csak...
„Mi volt ez, C-vitamin?”
Erre ő: „Xanax. Hármat vettél be.
Úgyhogy most meg fogsz nyugodni, te nagy baba.”
Egy percre rá azt feleltem...
„Megnyugodtam.”
Aztán felmentünk a szobájába, és újra védekezés nélkül szexeltünk.
És így lettem AIDS-es. Talán.
Sosem teszteltettem. Tudjátok mit?
Nem is fogok tesztet csináltatni, mert jobb nem tudni.
De inkább úgy veszem, hogy AIDS-es vagyok. A feleségem is az. A fiaim is azok.
Hetes is az.
Na, ő biztosan.
Bill Belichick is biztosan az.
De tudjátok mit? Legalább vékony vagyok. Köszönöm, AIDS! Köszönöm, Milwaukee!
Szuperek voltatok. Köszönöm szépen! Szép estét! Köszönöm!
A feliratot fordította: Lipták András