Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
TOM SEGURA LIVE ÎN ACEASTĂ SEARĂ
Milwaukee, urați-i bun-venit lui Tom Segura!
TOM SEGURA PROFU'
Bine, mulțumesc mult!
Mulțumesc.
Sunteți minunați, mersi.
Și eu vă iubesc.
Câtă politețe! E grozav.
Nu e mereu așa. Știți, nu?
Săptămâna trecută, s-au bătut unii în primul rând.
Da, și se vede când e în primul rând.
Sare-n ochi.
Și, de obicei, încercăm să aplanăm repede,
dar tipul care a sărit la bătaie era tare ramolit.
Când au venit paznicii, i-am oprit.
„Lăsați-l, dați-i pace.”
E posibil să fie ultima lui cafteală.
Sunt convins că așa era. Era foarte bătrân și îl pocnea pe altul.
Dar scotea sunete de moșnegi,
făcea așa, de parcă...
Nici cel care și-o lua pe coajă nu riposta.
„Nici nu simt.” Și apoi...
Apoi, tipul în vârstă se lasă păgubaș.
Era sleit de puteri.
Am aruncat o privire când era scos afară de pază și-mi zic:
„Cred că e o femeie.”
Avea părul ăla.
Femeile ajung la o anumită vârstă
când nu mai vor să le fuți
și primul care dispare e părul.
Atunci știm cum toții nu mai ține.
„Am înțeles.”
Păsărica se închide, părul dispare
și știm cu toții că nu mai merge cu ea.
Odihnească-se în pace, cine-o fi fost.
Eu...
Tocmai m-am întors din locul meu preferat, Italia, pe care o ador.
Da, e fabulos acolo.
E cel mai mișto.
Telefonul meu știe că ador Italia,
așa cum știu toate telefoanele totul despre noi.
Era distractiv acum vreo zece ani, când ne gândeam:
„N-ar fi incredibil dacă chestia asta ne-ar asculta?”
Și acum știm sigur că înregistrează totul.
Tot ce spun apare acolo.
Mai sunt unii care continuă să creadă bazaconii.
„Da, știi, discutam cu cineva
despre un coș de pâine din Croația din anii 1700.
Când am deschis Gmail, mă întreba:
„Cauți un coș de pâine croat?”
Ce coincidență, domnule! Ca să vezi!
Vorbesc întruna de Italia și, când deschid telefonul,
numai Italia văd.
Peisaje, rețete italienești, picioare de femei italiene,
și le dau like la toate.
Dar, în toate pozele cu Italia,
apare mereu un tip pe o Vespa, nu?
Scuterele alea mici, cu care se fâțâie
și visează la marinara sau ce fac ei.
Da, și când văd un tip pe o Vespa,
mă gândesc imediat:
„Ăsta e gay.” Nu?
Dar când ajungi acolo și vezi unul pe bune,
îți zici: „N-o să afle nimeni, nu?”
Așa că am închiriat unul și...
a fost cea mai frumoasă experiență din viața mea,
mult peste nașterea copiilor mei, a fost uimitor.
Tot născoceam motive să ies cu el.
„Nu mai avem dovleac. Trebuie să ies.”
După câteva zile, am început să încropesc niște idei.
„E totuna cu un Harley. E același rahat.”
E motoru' meu.
Mai trece o zi.
Îmi ziceam: „Imediat ce ajung acasă, îmi iau așa ceva.”
Am început să caut. „Oare vreau albastru?
Vreau și coș? Da, normal că vreau și coș.”
Apoi m-am întors în SUA și, în două secunde:
„Nici gând.
Ăștia mă snopesc la semafor în așa ceva.”
Și atunci îți dai seama că Vespa sunt ca un fel de pickleball.
Sunt...
Pur și simplu.
Da!
Sunt doar un înlocuitor.
Recunoaște naibii că ești varză la tenis, boule!
N-are nimeni chef să audă că te pricepi la un sport imaginar.
„Nu, socializarea...”
„Oricine poate juca.” De asta joci și tu, ești molâu.
Am făcut ceva foarte distractiv recent.
Am zburat cu Blue Angels.
Nu știu dacă știți ce e.
Pentru cei care nu știu, sunt spectacolele aeriene ale marinei americane.
Dau spectacole în toată țara, sunt incredibile.
Sunt piloți de elită
care zboară în avioane de vânătoare la 40 cm distanță
și fac niște cascadorii incredibile.
Am fost la spectacol, genial.
Apoi am vorbit cu un organizator și i-am zis într-o doară:
„Mi-ar plăcea și mie.”
El zice: „Da, poți.”
„Ce naiba? Serios?”
„Da, mergi în Pensacola, Florida.”
Eu, de colo...
„Bine.”
M-am dus în Florida, la bază, și l-am cunoscut pe unul dintre piloți.
Tipul ăsta arăta de parcă fusese proiectat într-un laborator,
apoi fusese plămădit de AI.
Un bărbat absolut superb. Mă gândesc la el în fiecare zi.
Când mă bag la culcare, mă gândesc
numai la maxilarul lui și-așa...
Așa adorm.
Mă duc la el și zic: „Salut! Sunt Tom.”
El zice: „Eu sunt Șapte.”
Cum spui tu, tati.
Dacă tu ești de șapte, care naiba mai e de zece?
Șapte zice: „O să facem niște chestii nebunești.
Dacă mănânci mult,
sigur o să vomiți.”
Eu zic: „Și dacă vomit?”
„Îți dau o pungă și poți vomita în ea.”
„Mulțumesc, frate.
Dar dacă mă cac?”
Zice: „Nimeni nu se cacă.”
Nu știi cu cine vorbești.
Am zburat 45 de minute.
Am zburat vertical, ne-am rostogolit, am atins Mach 1,2,
am ajuns la 7,5 G.
Au fost cele mai palpitante 45 de minute din viața mea.
Dar mi-am dat seama de ceva.
Suntem singura țară de pe Pământ
unde, când vezi că se apropie avioane de vânătoare,
știi că se va întâmpla ceva mișto.
Doar noi.
Nu?
Frate, le trimitem la Daytona 500,
să deschidă spectacolul,
ca toți idioții să zică: „Ia te uită!
Ce tare!”
Da, aici.
Dar dacă ești în provincia Hindu Kush din Afganistan
și vezi șapte F-22,
nu-ți zici: „Da, azi e cursa.”
Nu, zici...
Ăsta e ultimul sunet pe care-l scoți
înainte să auzi...
Și așa se face una cu pământul satul mamei tale.
Bine, deci... SUA...
Bun...
Sigur.
De ce nu?
N-am vomitat și nu m-am căcat, dar...
m-am spârcâit acum vreo lună, în Houston.
Uitați cum a fost.
Dacă ai face o listă cu cele mai bune locuri unde să te spârcâi...
Nu știu de ce ai face-o, dar...
Primul ar fi baia.
Acolo eram și eu.
Eram într-o toaletă publică și eram la pisoar.
Mă delectam cu un pipi de după-amiază, știți?
Unul de 90 de secunde,
timp în care contemplezi.
Fluxul de conștiință...
Te lași dus de val.
„Oare păsările sunt adevărate? Nu știu.
Doamne, ce țâțe mari avea Aretha Franklin!”
V-ați gândit vreodată? Toți vorbesc de Dolly Parton.
Dar țâțele Arethei Franklin le-ați văzut?
Parcă alăpta pui de focă.
O nebunie!
Dacă nu cânta, ceva tot ne oferea.
Știți ce zic? Alea da țâțe.
Deci...
Mă pișam și era grozav.
Apropo, soția face mișto de mine.
Cică prea mă încântă nevoile fiziologice.
„Lasă-mă să-mi trăiesc viața.”
Îmi place să fac pipi. Și mai mult îmi place să strănut.
Dacă nu poți aprecia un strănut patetic, violent,
ești un comunist nenorocit, da?
E cel mai mișto.
Da, știți ce zic? Nu e nimeni prin preajmă.
Unul din ăla... „Ce dracu'?
Nu vorbi cu mine.”
Îmi place. Cel mai mișto e să termini.
Nu comentez acolo.
Deci să termini, să strănuți, să faci pipi, să te caci împrăștiat.
Îmi place să mă întind în pat imediat după ce mă trezesc,
că adorm la loc, e ca fentanilul.
Nu știu. Îmi place.
Îmi place să stau pe canapea
și să-mi mângâi scrotul așa.
„E gratis? Ce tare?
Păcat că nu e și Șapte aici, dar e mișto.”
Multe doamne sunt invidioase, dar n-ar trebui.
Știu eu că aveți și voi de ce trage,
ați putea și voi să...
Trageți de savarină acolo și vedeți cum e.
Și nu mă luați cu rușinea.
Voi asta faceți între voi. Nouă nu ne pasă.
Și de-ar avea dinți, tot am încerca. Nu ne pasă.
Doamnelor, vreau să rețineți ceva.
Toate aveți păsărici frumoase, da?
Da, sigur.
Da, absolut.
Bun, deci făceam pipi.
Deodată, simt ceva pe țeavă.
Și sunt politicos de soi.
Mă uit în jur, nu era nimeni.
Îmi spun: „E în regulă.
Hai, screme-te puțin.”
Și am făcut-o,
dar nu s-a auzit nimic.
Nimic.
Dar ceva s-a mișcat.
Trebuia să verific.
Știi cum trebuie să verifici?
Trebuie să-ți dai pantalonii în vine.
Ca un copilaș. Așa...
Eram ca Winnie the Pooh, doar în tricou.
„Bună!”
Cu cocoșelul pe-afară.
„Bună!”
Mă uit în boxeri și zic: „Da, trebuie aruncați.”
M-am spălat și am ieșit din baie.
Prietenii mei erau afară și le-am povestit tot.
„Nu vreau să știu.” „Ba îți spun.”
„Oprește-te!” „Gata, știi deja.”
Și atunci mi-am dat seama de ceva.
Atunci m-am prins.
Nu m-am spârcâit.
M-am căcat pe mine.
Da.
Adică...
E musai să facem diferența, nu?
Dacă mă spârcâiam, trebuia să mă bășesc,
trebuiau să fie doar niște urme pe-acolo.
Eu m-am căcat în pantaloni.
E ca și cum aș sta aici și aș zice:
„Cred că o să mă cac acum.”
Și continuam să vorbesc.
Mi-a cam erodat orgoliul, dar mi-am revenit.
M-am întors. Da.
Mulțumesc.
Și să vă spun ceva.
E al șaselea show pe care îl fac
și sunt foarte recunoscător pentru ocazia asta.
Da.
Le spun oamenilor și e adevărat
că nu credeam că voi avea parte de așa ceva.
Nu mă gândeam când am intrat în lumea divertismentului.
Chiar am crezut că punctul culminant al carierei mele
fusese acum mulți ani,
când am prins o campanie internațională în care să reprezint Subway.
E pe bune.
Chiar mi s-a întâmplat. Am dat zece probe.
Și când mi s-a confirmat că am fost ales,
mi-a trecut prin cap un singur gând, cum vă trece și vouă:
Cum rămâne cu Jared?
Jared, fostul reprezentant,
era omniprezent în reclamele lor.
Când am auzit că voi fi noul reprezentant, i-am întrebat: „Îl înlocuiesc pe Jared?”
„Nici vorbă!”
Dacă nu știți povestea acestui om, era un tip la 220 de kilograme
și mergea la Subway,
își lua un sendviș mic cu curcan
și făcea plimbări lungi.
Și, de-a lungul mai multor ani, a slăbit aproape 150 de kilograme.
Subway a făcut o reclamă care a avut atâta succes,
încât l-au ales reprezentant permanent.
Dar aveau o problemă...
Jared putea să promoveze numai sendvișurile sănătoase.
Și aveau nevoie de cineva...
care ar fi fost în stare să se cace în pantaloni, nu?
Aici am intervenit eu.
„Stai puțin, Jared va spune să mănânci sendviș cu curcan sau legume.
Eu ce spun?”
„Tu o să le amintești că avem și cu chiftele.”
„Se rezolvă.”
Apoi, întrebarea importantă.
„Jared își joacă propriul rol. E Jared.
Eu voi fi Tom comicul în reclamele astea?”
„Nu, Jared va rămâne Jared.
Tu, Tom, vei juca rolul fratelui său nătâng
care e varză și mănâncă numai porcării.”
Eu, de colo: „Se rezolvă.
Deci sunt un personaj.” „Da ești un personaj.”
„Și cum mă cheamă?”
Ei zic: „Jerome”.
Mă gândesc puțin. „Ăsta e nume de negru.”
N-o să uit cum m-a privit șeful de marketing de la Subway
și mi-a zis:
„Oricine poate fi numit Jerome.”
Și oricine poate fi numit Tanner.
Dar e nume de alb, nu-i așa?”
El cică: „O să le transmit șefilor.”
Două săptămâni mai târziu, eram în New York, la probe,
ca să începem filmările.
Intră unul în cabina mea și zice:
„Au fost de acord cu numele.”
Și zic...
„Nu zău!
„Care e noul nume? Jeff, Jason?”
El zice: „Jermaine.”
„E și mai și numele ăsta!
Cumva o să am dinți de aur în reclamă?”
El zice: „Așa rămâne.”
„Bine.”
Apoi am filmat reclame. Am filmat o grămadă de reclame.
Apoi am făcut o pauză
și urma să mai filmăm șase reclame
pentru a lansa campania uriașă.
Tipul de la marketing a demisionat. A venit altul și a anulat reclamele.
Și m-au anunțat.
„S-a terminat. Nu se vor difuza.
Nu primești contractul.”
Eram foarte deprimat.
„Mi-a scăpat printre degete cea mai grozavă ocazie.
N-o să mai am parte de o asemenea oportunitate.”
Nu ieșeam la liman.
Și apoi...
Au trecut vreo zece ani.
Într-o zi am deschis televizorul, și-l văd pe vechiul nostru prieten Jared
pe ecran.
Doar că nu era o reclamă la Subway.
Era la știri.
Și raportau că Jared fusese condamnat
la 19 ani de închisoare pentru pornografie infantilă.
Eu zic: „Mulțumesc, Isuse!
Mulțumesc că m-ai scăpat. Iartă-mă că m-am îndoit de Tine.
Nu se va mai întâmpla.”
Dacă ar fi fost difuzate reclamele,
ar fi trecut zece ani
în care am fi filmat împreună, am fi apărut pe panouri,
am fi dat interviuri împreună.
Când s-ar fi aflat despre nenorocirea asta,
m-ați fi văzut pe stradă
și ați fi zis: „Jermaine!”
„Ce? Eu sunt Tom.”
„Taci naibii, negrule!
Știai!”
Sigur știai!”
„Nu știu nimic. Nu știu ce să spun.
Mănâncă proaspăt...”
Mă bucur că s-a rezolvat.
Mulțumesc că ați venit azi și...
Da...
Încă mai am numărul lui de telefon.
Am încercat să-i trimit un link...
cu porno pentru adulți.
Știam că nu-i va plăcea, dar...
Știați că în Guantanamo Bay, Cuba,
la închisoarea în care sunt unii dintre cei mai periculoși oameni din lume
și alți oameni... care n-au făcut nimic...
Știați că...
Ia verificați!
Știați
că paznicii sunt instruiți special?
Știu pentru că am fost acolo.
Am fost în Guantanamo Bay, Cuba, să țin niște spectacole.
Da, pentru miliari.
Nu m-au trimis la teroriști,
să-i fac puțin să râdă.
Ar fi fost tare să zică:
„Fă-l să râdă pe Khalid Sheikh Mohammed.”
„Ce naiba?”
„Ha, ha, ha. Place la mine. Haios băiatu'.”
Când te duci la Guantanamo, nu poți să-ți iei bilet.
Te duci în Florida
și te ia un avion militar, te duce la bază,
ești întâmpinat de ofițeri de rang înalt, și sunt cam înțepați.
„Mulțumim că ați venit. Vă apreciem emisiunea.
Veți merge la cazarmă. Anunțați-ne dacă e ceva.
„Mulțumesc mult.”
Și apoi te dau pe mâna unor soldați. Altă poveste.
Cum ajung la ei, mă întreabă:
„Vrei să vezi ceva mișto?”
„Da, sigur că da.”
M-au urcat într-un jeep și m-au dus pe un deal.
„Să știi că e interzis accesul aici.”
„Voi m-ați adus aici.”
„Bine, ai dreptate.”
Îmi arată cu degetul spre o clădire albă. „E nivelul patru.
Asta vedeți la știri.”
Apoi îmi spun ceva fascinant.
Paznicii de acolo sunt instruiți special.
Credeam că vorbesc de trupe de elită.
„Nu, sunt instruiți să aibă un anume comportament.”
„Ce vrei să spui?”
„Deținuții protestează împotriva încarcerării
aruncând cu fecale și urină în gardieni.”
Și gardienii nu au voie să riposteze.
Au voie să spună doar două lucruri când se întâmplă asta.
Au voie să întrebe: „Ți-e foame?”
„Ți-e sete?”
Atât.
Și dacă gardianul...
E amuzant dacă stai să te gândești.
Dacă gardianul ripostează,
poate ajunge la Curtea Marțială,
adică poți merge la închisoare
că ai ripostat
că ți-a aruncat unul cu rahat și pișat în față.
Așa e și când ai un băiat de șase ani.
Fiul meu... Așa se face o introducere.
De asta am atâta succes.
Sigur.
Am doi fii. Amândoi sunt niște nemernici, dar...
Intru în casă acum ceva timp și cel de șase ani zice: „Auzi?
Ia-mă în brațe.”
„Să te iau în brațe?” „Ridică-mă!”
Nu mi-a cerut să-l iau în brațe de un an. „Vrei să te ridic?” „Da, ridică-mă.”
Și îl iau în brațe.
Mă uitam duios la el... „Voiai să te ia tati în brațe.
El zice: „Ce bine e!”
„Și mie îmi place.”
Și imediat după aia,
simt ceva cald care se întindea
pe toată burta mea.
Întreb: „Cumva faci pipi pe mine?”
El: „Da.”
Îmi venea să-l pocnesc.
Dar să-l căpăcesc bine de tot...
Ca...
Să-i sparg mufa,
dar n-am făcut-o.
I-am dat drumul.
Am zis: „Ți-e foame?
Ți-e sete?
De asta ai făcut asta?”
Puștiul e nebun de legat. Își urăște numele omul.
Ne-am trezit acum câțiva ani cu treaba asta.
Când s-a întâmplat prima dată, m-am speriat.
Am făcut ce am putut și eu,
am întrebat alți părinți și au zis: „E doar o fază.”
„Ce?” „E o etapă.
Trece printr-o fază.
Multor copii nu le place numele lor. Îi trece.”
„E o fază? Au trecut cam trei ani.”
Asta nu mai e o fază, în opinia mea, ci o nouă cale.
Cred că acolo am ajuns.
Numele lui e Julian. Așa i-am spus dintotdeauna.
La asta răspundea pentru că e numele lui, nu?
Și răspundea și la alte variante.
Julian, Juju, Jujito, Julian.
Zicea...
Și într-o zi, acum vreo trei ani, zic: „Bună, Julian!”
El cică: „Nu-mi spune așa. Urăsc numele ăsta.
Urăsc cu spume să-mi spui așa.”
„Doamne, bine!”
Puștiul ăsta vorbește cu noi
doar dacă îi spunem pe numele ales de el,
care e...
„Profu'”.
Există vreun nume mai dubios pe care i l-ai putea da unui copil mic?
„Bună, Profu' meu.”
Suntem în Strălucirea? Pentru că așa mă simt.
Parcă e un film de Jordan Peele.
Ca un puști din pădure care intră în oraș
să-l urmeze pe Profu'...
„Bine.”
Ați înțeles, nu?
Intru în casa mea și întreb: „Profu' e acasă?”
El zice: „Da.”
„Bună ziua, domnule.”
Și oamenii au curaj să mă întrebe: „Îți faci griji?”
Sigur că-mi fac griji.
Singurul căruia i se mai spunea „Profu'” era Charles Manson.
Da, îmi fac griji.
Era profesor suplinitor...
Fratelui său îi plac matematica,
jocurile video, e un copil interesant.
Dar are și voce de bariton.
Nu știu ce se întâmplă.
Are nouă ani. „Ce faci, frate?”
„Bună!
Cum e să lucrezi în mină? Mișto?”
Și e cam țăcănit. „Hai să ieșim”. Zice: „Bine.”
Vine în sufragerie în cizme de ploaie, chiloți și ochelari de protecție.
Eu, de colo: „Tu tragi pe nas?
Asta porți numai la o paradă gay și...
Nu-i problemă, dar azi nu se organizează.
Pune-ți niște haine pe tine, bine?”
I-am luat pe ăștia doi viitori delincvenți.
Frații Menendez sunt copii de mingi
pe lângă frații Segura, da?
I-am dus pe sociopați la sora mea, de Ziua Recunoștinței, în Florida.
Și, de Ziua Recunoștinței, am făcut ce fac și alții acolo.
Am ieșit la o plimbare în familie, o plimbare relaxată.
Și uite-așa am ajuns la un iaz.
La iaz, erau și alte familii care hrăneau rațele cu pâine.
Arăta ca un tablou.
Și îmi amintesc că mă gândeam:
„Oare cum o s-o dea în bară băieții mei?”
Mergem acolo și mă vede un tip.
Zice: „Vrei niște pâine?”
„Da, mulțumesc.”
Apoi mă întorc la Profu'.
„Profu'!”
„Pâine?” El cică: „Dă încoa!”
O aruncă cât de tare poate. „Bine.”
Apoi îi zic celuilalt: „Poftim!”
El: „Nu vreau.”
„Ce?” „N-am nevoie.”
Sărbători fericite!
Și se duce la apă și apucă o rață de gât.
O ridică de parcă era Ginghis Han.
Rața făcea așa...
Mă uit la Profu' și el...
Zic: „Ce faci?” El: „Putem s-o gătim.”
Iar eu zic: „Nu.
Azi nu e nevoie, prietene.”
„Pot s-o păstrez?” „Sigur că nu.”
El cică: „Ești tare anost.”
Zic: „Dă-i drumul!”
Și el...
Apoi mă întorc spre ceilalți părinți, care erau așa...
„E adoptat. Sunt răi copiii ăștia.
Încercăm să-i educăm pentru voi.”
Da, păi...
Știți...
„L-am luat din Ucraina. E cam năzdrăvan.”
E blond. M-au crezut.
Turneul ăsta a fost distractiv. Am fost în locuri mișto.
Înveți lucruri când călătorești.
Acum câteva săptămâni, eram în Augusta, Georgia, cel mai insipid oraș al lor.
Și...
Augusta e faimos, dacă nu știați.
Aici se află Augusta National,
un club privat cu teren de golf,
unde se joacă cel mai faimos turneu de golf,
denumit Masters.
Înseamnă „stăpânii”. Interesant, fiind în Sud.
Cred că avea altă însemnătate la înființare.
Stăpâne...
Bun...
Nu eu l-am denumit.
Clubul a fost înființat în 1933
de albii de top, cum le-aș zice eu.
Cei mai albi albi.
Albi atât de albi, de cântau când loveau.
Sunt alb...
Fără ritm și rimă, mai mult ca o declarație.
Clubul e renumit
și pentru că a avut un trecut exclusivist.
Nu le plac „ceilalți”.
Am stat toată ziua acolo și am zis să mă interesez.
Am căutat: „Când au primit primul membru de culoare?”
Și vă dau un indiciu. E mai târziu decât credeți.
Sunteți gata?
În 1990.
Da, au așteptat ceva.
Și-au zis: „Poate se schimbă la loc lucrurile. Nu știu.
Mai bine nu ne grăbim.
Nu-ți pui pelerina de ploaie pe burniță.
Știi ce zic, frate?”
Apoi, am căutat: „Când au primit prima femeie?”
În 2012.
Ca să vezi ce ghimpe-n coaste sunt femeile!
Înțelegeți, nu?
S-au dus la cei mai rasiști indivizi,
care toată viața lor n-au făcut
decât să urască negrii din tot sufletul.
Și când li s-a pus întrebarea:
„Cu cine ai prefera să petreci timpul?
Cu negrii sau femeile?”,
au zis: „Aduceți toți negrii pe care-i aveți!
O să învățăm cum dau noroc, nu mă interesează.
Nu vreau să-mi facă vreuna capul calendar toată duminica.
Haide, Jermaine, să-ți arăt cum se face!
Îți aduc o țintă...
Și de ce tot dansezi așa? La fiecare gaură faci așa?”
”Mi-a ieșit o birdie!”
Vouă...
Vă plac documentarele? Urmăriți așa ceva?
Pentru că eu...
Eu le ador.
Îmi place să acumulez cunoștințe superficiale
fără povara cititului, știți?
Așa că am pierdut șirul. Am văzut o grămadă.
Uneori sunt informative.
Alteori sunt doar amuzante.
Cel mai amuzant pe care l-am văzut
e un serial pe Netflix, Povești din sport.
Subiectul e fix acesta, povești din sport.
Mi-a plăcut una anume.
E despre un tip pe nume Johnny Manziel.
Bun...
Dacă nu știi cine e Johnny Manziel,
o să profit de ocazie să-ți povestesc.
Johnny Manziel a fost primul student de anul doi distins
cu trofeul Heisman, cel mai prestigios premiu din fotbalul universitar.
E cel mai bun jucător din țară.
Asta înseamnă
că terminase liceul de un an și jumătate
și nu doar că juca fotbal, era cel mai bun.
Când te uiți la acest documentar, afli că el a făcut asta
în timp ce era drogat și beat, praf.
Le ia interviuri
și antrenorilor lui țărănoi din Texas, care zic:
„Da, omule, venea la antrenament și era varză.”
Și îi ziceam: „Johnny, ai face bine să n-o dai în bară.
Și n-o dădea în bară. Genial.” Stai, ce?
Juca în meciuri televizate la nivel național cu milioane de telespectatori,
beat, drogat sau mahmur și bora...
Antrenorii lui: „Johnny!”
El zicea: „Ferea! De șase ori înscriu!”
„Doamne!
Mai dați-i droguri. Funcționează.
A câștigat Heisman.
În următorul an, s-a întors cu forțe proaspete,
îi dădea cu praf de mers...
Evolua. Juca fabulos.
Și a câștigat aproape toate meciurile.
A ajuns la NFL, în fotbalul profesionist.
Ăia i-au zis s-o lase moale. El: „Gata, nu mai joc fotbal.”
Și asta e toată povestea.
Bun...
Pentru mine, povestea lui e importantă, pentru că, în viața mea personală,
mă compar cu el ca să văd că am evoluat.
Obișnuiam să-l judec foarte aspru.
Mulți o fac.
Tot ce văd e o ocazie ratată.
Dar pe măsură ce îmbătrânesc, o văd altfel.
Îmi dau seama că e multă presiune pentru un tânăr.
Mulți nici la 30 de ani, 40, 50 de ani nu pot face față,
darămite un student.
Celebritatea, faima, banii.
Și acum fac și eu ce se poate.
Mă pun în locul lui. Pot face asta.
Am fost și eu student.
Nu eram un fotbalist renumit.
Mergeam la cursuri și lucram cu jumătate de normă
la un producător de cărucioare.
Unde se fac cărucioare de cumpărături.
Cel mai mișto job.
Într-o luni, m-am dus la șeful meu.
Îi zic: „Îmi dau demisia vineri.”
El, de colo: „Da, multă lume o face.”
Bine.
Vineri: „Gata, ai terminat.”
Eu: „Bine, grozav.”
Apoi zice: „Puștiule, te place lumea aici.
Hai să mergem la barul de la colț, să bem pentru viitorul tău.”
„Bine, sunt minor, dar hai s-o facem.”
Ne-am dus. Au venit oameni de la birou. Au fost drăguți.
Mi-au dat felicitări, daruri, din astea.
Și unul dintre ei mi-a dat o sticlă de whisky Jack Daniels,
era un dar de despărțire.
„Ia asta cu tine.”
Și eu am zis: „O s-o beau aici, la bar.”
Barmanul: „Nu ai voie.”
Eu: „Nu te aud. O s-o fac.”
Cum să fac mișto de Johnny că nu face față milioanelor?
Eu nu fac față unei sticle de băutură moca.
Dacă nu beți whisky și vă apucați,
dacă dați pe gât de trei, patru ori,
creierul vostru...
„Sunt prea multe lumini aprinse aici.”
Și-ți zici: „Vreau să fac tâmpenii.”
Am început să iau restul oamenilor de pe bar.
„E al meu. Du-te dracului!”
Prietenii îmi ziceau: „Calmează-te!” Eu: „Calmați-vă voi!”
Apoi am plecat
cu o doamnă cu o mutră de milioane.
Da.
Nu sunt rău, sunt sincer.
De asta suntem aici.
Am căzut lat, din fericire.
Unii n-ați făcut-o.
Felicitări pentru stilul de viață sănătos.
Dar noi, restul, știm că e îngrozitor.
Îmi amintesc că m-am trezit a doua zi.
Mă uitam pe geam
într-o curte pe care nu o recunoșteam.
Mă întrebam unde sunt.
„Și ce e asta?”
Apoi m-am întors și-am dat ochii cu un gargui.
Și am icnit în fața ei.
Înțelegeți? Eram aici și...
Era obișnuită. „Știu.
Nu ești primul care face asta.”
Arăta ca Bill Belichick, fostul antrenor de la Patriots.
Doar că avea părul șaten până la umeri.
Aceeași față, același corp.
„Pune-ți hanoracul! Nu vreau să văd așa ceva.”
Apoi am plecat, măcinat de rușine.
V-am spus că eram în anul doi.
Făceam psihologie.
Am vorbit de rușine. Știți ce vă învață despre rușine?
Vă învață că rușinea e mai acerbă dacă e ascunsă.
Dacă ți-e rușine de ceva,
ar trebui să povestești măcar unei persoane,
ca să te eliberezi.
Dar, dacă o ascunzi, e și mai rău,
te copleșește.
Îmi amintesc că mă gândeam: „Ce fascinant!
Mi-e rușine și știu ce să fac.
Să spun cuiva.”
Apoi mi-am zis: „Nici gând!
Voi muri cu acest secret... și-l voi îngropa sub pizza.”
În răstimpul ăsta,
m-a sunat un tip cu care fusesem la bar cu o seară înainte.
Zice: „Unde ai plecat aseară?”
„Acasă.”
„Oare?”
Am zis că da.
El: „Nu cred.”
Eu: „Ba da.”
El: „Ba nu.”
Eu: „Ce tot îndrugi?” El zice: „Hai las-o așa.
Îți spun eu ce ai făcut.” Am întrebat ce.
El zice: „I-ai tras-o mătușii mele.”
„Mătușa ta e Bill Belichick?”
El zice: „Da.”
N-am știut ce să spun, așa că i-am spus că îmi pare rău.
El: „Nu, mie îmi pare rău.
Nu le-aș trage-o niciuneia dintre mătușile mele, dar mai ales lui Bill.”
Am trecut la iarbă apoi.
Uneori te uiți la documentare și e o experiență complet diferită.
E informativ.
Obții informații pe care nu le poți uita.
Îți rămân pe creier.
Le povestești oamenilor, le visezi.
Am văzut unul de curând și, dacă nu mă uitam,
n-aș fi avut habar câtă cocaină priza Hitler.
Nu știam.
Toată lumea știe că luau metamfetamină.
Știți asta, nu? Întreaga armată germană.
Luam metamfetamină în al Doilea Război Mondial.
O sută de mii de soldați germani, prin Pădurea Ardeni.
Le-ar fi luat șase zile, au ajuns în 28 de minute.
Metamfetamină.
Tu erai într-o cabană din Belgia,
beai lapte sau ce făceai tu...
Și auzi...
„Doamne!”
Metam...
Știți vreunul care consumă? E nasol.
Vorbesc întruna.
Și-o trag întruna.
Și sunt americani.
Vă dați seama ce perverși erau germanii?
„Vreau să mă sugi de...”
„Gunther, gata!”
Și Hitler lua metamfetamină. E știut lucrul ăsta.
Dar mulți nu știu că primea cocaină dimineața
de la medicul său personal.
Crezi că doctorul lui Michael Jackson a întrecut măsura?
Îi dădea propofol la culcare.
Apă de ploaie.
„Vreau să dorm.”
„La naiba!”
Hitler se trezea și doctorul lui zicea:
„Bună dimineața, Führer!” Și...
El: „Zvâc, nene!”
Să-ți începi ziua cu o liniuță și sufletul plin de ură e uluitor.
Uite ce vreau eu să știu.
De ce aflu despre asta la 46 de ani?
Orice copil ar trebui să știe.
Ar trebui să auzi copiii de grădiniță:
„Știi câtă cocaină priza Hitler?”
Oare nu-i cea mai bună poveste de speriat copiii?
Eu așa cred.
Mie mi se spunea să nu iau cocaină.
„De ce?”
Ei ziceau: „Așa fac vedetele rock.”
„Bine.
Slash și Eric Clapton?”
Ziceau: „Da, stau treji până la 06:00
și se rad pe corp...
și se fut cu fete.
Asta vrei și tu?”
Și tu: „Vai, nu!”
Mai ia cineva cocaină? Da, Martin Scorsese.
Tu: „Lui i-a priit.
Dar vreun ticălos?”
„Nu avem.”
Ba e unul. Nu știu dacă ați auzit de el.
Afurisitul de Adolf Hitler.
Priza munți de cocaină.
Și el purta discuții tâmpite cu prietenii.
Doar că vorbea despre război.
Cică: „Hai la Stalingrad în decembrie!
Îi facem în suc propriu!
Ia uitați ce mustață am! E scurtă!
Vreți să vedeți ce am pictat? E mișto.
Eu, când strâng rațe de gât. Ia uite!
Oare mă place Mussolini?”
Bine, păi...
Nu, trebuie spus. Era un idiot.
Dar mișto accentul. Ja!
Mereu am fost fascinat de limbi străine.
Jumătate din familia mea e din America de Sud.
Sunt din Peru.
Am mers și eu acolo.
Am mers acolo toată viața,
rudele mele au venit la mine.
De fiecare dată
când unul dintre cei 288 de veri ai mei vine să mă viziteze,
aud mereu aceeași propoziție incorectă,
de peste 30 de ani.
Cât stau la mine, vin și-mi spun:
„Tommy, trebuie să fac un rahat.”
Eu: „Înțeleg.”
Dacă vorbești spaniolă, știi.
E o traducere ad litteram.
Pentru că, în spaniolă, spui „hacer”, adică „a face”,
și, sincer să fim, așa și e.
Chiar faci un rahat.
Eu îi corectez, din politețe. „Nu spui așa.
Noi spunem că te caci.”
„De ce?
Doar nu mă cac pe mine.”
„Da, e logic ce spui, dar...
dacă mai spui că faci rahaturi în WC,
o să cheme cineva poliția, așa că ascultă-mă.”
Dacă sunteți aici, vorbiți limba universală.
Limba universală e engleza.
Majoritatea, ca mine, n-ați făcut absolut nimic ca s-o învățați.
Ne-am născut aici.
Și restul lumii muncește din greu
doar ca să comunice cu noi,
ca să ia parte la lumea noastră,
și noi îi batjocorim că se străduiesc.
Nu-i așa că-i mișto? Lumea zice: „Hei, cum se spune...”
Și noi...
„Auzi-l pe idiotul ăsta.”
De parcă ești mai măreț.
„Nu știu...”
„Taci, boule!”
Ăla știe vreo opt limbi.
Și se găsește țărănoi: „Nu le ai cu vorbitu'.
Nu mai pălăvrăgi atât!” „Da.
Cum zice el.”
Poți face asta dacă vrei.
Poți să-ți bați joc de oameni că nu sunt la nivelul tău.
E nepoliticos. Jignești omul.
Dar știți ce le place tuturor? Peste tot, jur.
Dacă știi să imiți un accent, lumea te vede ca pe-un magician.
Le place. Încercați la muncă.
Luni, du-te la muncă și zi: „Sal'tare, băiete!
Dorești și o gustare la ceai?”
Și cineva din birou, cu gura căscată...
Adică, poți să faci... Te plimbi...
„Dorești și un croasant la cafea?
Să-mi mange găoaza?”
Spui ce-ți tună.
Poți să imiți orice accent.
Nu și cel asiatic, deși e păcat,
pentru că e cel mai distractiv.
Poți să faci asta
când ești singur, cu prietenii, familia,
la duș, în mașină, cu iubiții,
fiindcă e grozav, dar nu în public.
Poți un pic. O țâră.
Ca și cum te-ai duce la un pian și ai apăsa o clapă.
Dacă ești în public, faci așa...
Știi...
Și oricum se agită.
Zic: „Ce naiba faci?”
Nu poți s-o duci la capăt, să zici...
Nu poți. Eu am făcut-o ca să vă demonstrez, dar nu...
Dacă vrei să te distrezi cu accentul asiatic și tu nu ești asiatic,
învață să spui ceva într-o limbă asiatică.
Doar repeți cuvinte. Ai voie să faci asta. Eu învăț mandarină.
E greu, dar hai!
Mulțumesc.
Înseamnă: „Omoară-mi fiica. Nu face doi bani.”
Ei preferă băieții, știți ce zic?
Încă o fată, dă-o de copac!
Am făcut gluma asta în Hong Kong și nu a prins.
Da...
Da, ăia urăsc copacii, dar...
Nu știu cum aș reacționa. Eu am băieți, dar nu știu al cui e meritul.
Am meu? Al soției mele?
Ea duce la bălăceală...
Între picioare. Vreau să spun că...
Eu am parte de sex oral, dar din ăla de oameni căsătoriți.
Nu mai e ca-n burlăcie.
Sexul oral când ești căsătorit...
Ați văzut vreodată un câine...
într-o zi toridă
bând apă
din bol?
Apoi se uită la tine
înainte să mai bea.
Așa...
„Da, e bine, minunat.”
„Ai terminat?” „Da, n-am vrut să termin. Mersi.”
Îmi amintesc vremurile bune, da.
Da, am niște casete video vechi aici.
Sunt cam neclare, dar, dacă închid ochii,
încă mai văd gagicuțele alea de 20 de ani
care horcăiau de parcă își dădeau duhul.
Știți voi...
Genul ăla de sex oral când te oprești să vezi dacă e teafără.
Nu, pentru că nu-ți pasă.
„Îmi place că suferi. E mișto.”
Nu aveți amintiri? Bine.
Îmi place cu degetul în fund.
Să fie clar. Nu vreau să fiu excavat, bine?
Îmi place doar puțin...
Așa, să mă gâdile puțin la butoane.
Cu încetinitorul, nu cu rotopercutorul, da?
Da. Vă place, domnule?
Da.
Te dă de gol mustața. Știam eu.
Tu?
Da, toată crema e în față.
Mi-am întrebat toți prietenii apropiați
și toți cică: „Nu, frate!
Nu-mi place. E gay.”
„Ei bine,
te-ai gândit vreodată să încerci cu o femeie?”
Nu e gay.
Poate nu-l mai pui pe fratele tău, dubiosule...
„Grăbește-te, că vine tata!”
Asta înveți de-a lungul vieții despre sex.
Înveți că și bărbații, și femeile mint despre sex.
Dar mințim diferit.
Bărbații își exagerează isprăvile
pentru că vor să impresioneze femeile.
E o prostie, dar e simplu și adevărat.
Fiecare femeie de aici o să dea de unul:
„Eu fac orice.
Calcă-mă pe boașe, taie-mi sfârcurile...
Dă-mi foc.”
Tu zici: „Bine...
Pare distractiv tipul.”
Ajungi cu el în pat și el: „Merge oare?
„Nu mă simt în siguranță. Vreau să sun...”
„Da, sigur.”
E un mincinos.
Femeile mint altfel.
Femeile își minimizează responsabilitatea când e vorba de sex, dar vă înțeleg.
O faceți cu un motiv întemeiat.
Femeile își minimizează responsabilitatea
când e vorba de sex pentru că le este teamă, pe bună dreptate,
că unii bărbați le vor judeca
pentru că le place ce le place și lor.
Nu-i așa, doamnelor?
Bine, sunt vreo 30 de târfe aici. Ce nebunie!
Glumesc.
Glumesc. Mulțumesc.
Apoi mă gândesc la lucruri care se întâmplă în viața mea
și îmi dau seama că e adevărat.
Odată am avut un coleg de cameră
și știam o fată frumoasă pe nume Nicole.
Într-o zi, tipul zice: „M-am cuplat cu Nicole.”
„Serios?”
Apoi a zis ceva foarte ciudat și scârbos
și îmi cer scuze anticipat...
Zice: „Băi, păsărica aia...”
Scotea și niște sunete, era și mai și.
Făcea așa...
Cică: „Era moale și caldă.
Îmi venea să trag un pui de somn acolo.” „Ce?”
„Da, a fost foarte bine.
Parcă era o pătură unsă cu unt.”
„Ce naiba?”
Apoi am ieșit și eu cu ea vreo două luni.
Și mie îmi place untul, domnule.
Într-o zi, eram cu ea.
Mă simțeam nesigur. Am adus vorba.
„E ciudat că te-ai combinat cu colegul meu.”
Ea cică: „Ce?
Nu m-am atins niciodată de colegul tău.”
„Serios?” „Nu!” „Bine.”
Mă întorc acasă.
„Frate, a zis că nu v-ați combinat.”
„Da, e adevărat.”
Trebuia să-mi fi dat seama la faza cu pătura cu unt.
„De ce minți?” „Cui îi pasă?” Și aprinde TV-ul.
Asta a fost discuția noastră.
După câțiva ani, eram cu altă femeie
și vorbeam despre sex.
Aduc vorba de sexul în trei.
„Ai făcut-o vreodată în trei?” Știți ce a spus? Face...
„Nu te-am întrebat dacă ți-ai luat pastilele azi.
Ai făcut sex cu două persoane în același timp?”
„Oarecum.”
„Oarecum? Era vreunul olog sau ce?”
Oricum se pune.
„Uite cum stă treaba.”
„Uite cum stă treaba?”
„Eram în pat cu ei, dar mă pârlisem la soare.”
„Ce naiba?”
„Am fost acolo, dar nu am participat
pentru că mă ustura pielea.”
N-am auzit ceva mai idiot,
o logică tipic feminină de genul ăsta.
„Dar tu?”
„Eu am supt-o, dar aveam urticarie,
deci nu se pune.”
Ce...
Era o târfă.
Și... e moartă.
Probabil.
M-am tot gândit să-mi omor soția.
Am și discutat despre asta. Mai ales cu soția mea.
Ea a început.
Eram în casă într-o zi și mi-o trântește:
„Cât de ușor crezi că ai putea să mă omori cu mâinile goale?”
„Foarte.”
„Serios?” „N-ar fi greu.”
Ea cică: „Nu!” „Da.
Nu sunt vreun șmecher, dar te-aș omorî foarte ușor.”
Și tot aducem vorba. Când suntem împreună.
Eram la New York.
Așteptam metroul.
La un moment dat, zic: „Aș putea...
să te arunc pe șine chiar acum.”
Ea cică: „Aș muri.” „Nu zău?”
„N-ar fi indicat.”
„Ce?”
Zice: „Sunt camere aici și sunt oameni peste tot.
O să te prindă.”
„Da, mersi că mi-ai zis. Bine.”
Am fost în Hawaii.
Ne plimbam pe niște stânci.
Și la un moment dat, o apuc de umeri.
„Știi, dacă aș vrea, aș putea să-ți fac vânt.”
Ea cică: „Aș muri.”
„Ia uite! Începi să te prinzi. Da.
Dar n-o s-o fac. Sunt stânci jos.
S-ar găsi cadavrul. Ar fi poliție peste tot.
Mi-ar strica ziua. Nu o fac.
Dar, dacă te uiți încolo, nu sunt pietre.
Te-ar lua valurile.
Și eu aș petrece o săptămână minunată în Hawaii.”
Apoi ne-am sărutat.
Asta-i dragostea adevărată, nu?
Da, dar e în viață.
Nu-i așa?
Da. Suntem împreună de 63 de ani și...
Ajungi într-un punct în care zici: „Cu asta rămân, nu?”
Dar uneori te mai întrebi cum ar fi fost.
Voi nu vă întrebați?
Te gândești la una și-ți zici: „Doamne,
era să mi-o iau.”
Apoi te gândești la alta: „Ar fi fost mișto.”
Te gândești la toate. Mi-am amintit ceva.
Am studiat în străinătate.
Am fost un semestru la Madrid.
Un coleg de clasă american a venit la mine și zice:
„Mă duc în Tunisia weekendul ăsta.
Vrei să vii?” „Nu prea.”
Și mi-a trântit-o.
„Când vei mai avea șansa de a vedea un asemenea loc
cu un zbor atât de scurt?
Ar trebui să vii.” I-am mulțumit. „Ai dreptate. Vin.” Am fost în Tunisia.
Ne-am cazat la un hotel. Vedem o femeie frumoasă în hol.
O abordăm, dar suntem domni.
„Suntem studenți americani. Învățăm în Spania.”
Stăm peste weekend.” „Eu sunt din Franța.
Călătoresc singură. Caut heroină acum.”
Amicul meu zice: „E a ta.”
Apoi a plecat.
Eu am zis să vedem ce iese.
Am călărit cămile, am încercat să găsim heroină.
Am ajuns în camera ei. Ne-am sărutat, ne-am încins.
Vreau să fie clar.
Eu am oprit-o și i-am zis: „Uite ce e.
N-am prezervativ și, fără supărare, cred că am nevoie.”
Ea: „N-ai nevoie de prezervativ.”
Eu...
„Bine.”
Dacă zici tu, iar eu sunt prost...
Am făcut ce am făcut.
Apoi m-am întors la amicul meu.
„Unde ai fost?”
„Franțuzoaica. M-am cuplat cu ea.”
Și prima lui întrebare: „Ai avut prezervativ?”
„Nu.”
Și i-a căzut fața.
Zice: „O să mori.”
Eu: „O să mor.”
N-am dormit o secundă.
Dimineață, mergem la micul-dejun,
micul-dejun tunisian.
Curmalele și humus.
„Asta mâncați de dimineață, la cafea?
O să mă cac amintiri.”
Am mâncat, m-am căcat și am văzut-o.
Știa că am ceva. „Ce s-a întâmplat?”
„Aseară am făcut ce am făcut și n-am folosit prezervativ.”
„Nu-i nimic.”
„Cum să nu fie nimic?”
Ea zice: „E în regulă, iau medicamente.”
„De ce iei medicamente?
Sunt medicamente pentru HIV?”
„Iau medicamente ca să nu fac copii.”
„Anticoncepționale?
Crezi că-mi fac griji... că te las gravidă?
Cum m-ai găsi?
Scrii o scrisoare?”
Dragă America,
un om care se autointitulează Tati Kane mi-a tras-o
în Africa de Nord.
Ea zice: „Calmează-te.”
„Nu pot!”
Bagă mâna în poșetă și scoate niște pastile.
Nici n-am întrebat ce sunt.
„Ce erau, vitamina C?”
Ea zice: „Xanax. Ai luat trei Xanax.
Acum o să te relaxezi, smiorcăitule.”
După vreun minut, eu...
„Sunt relaxat.”
Apoi am mers în camera ei și am făcut iar sex neprotejat.
Așa am luat SIDA. Nu știu.
Nu mi-am făcut niciodată analizele.
E mai bine să nu știi.
Am luat deja.
A luat și soția mea.
Au luat și băieții.
A luat și Șapte.
Da, sigur.
Și Bill Belichick, sigur.
Dar știți ce? Mă simt bine slab.
Mulțumesc, SIDA, și mulțumesc, Milwaukee.
Ați fost grozavi. Mulțumesc mult.
O seară plăcută! Mulțumesc.
Subtitrarea: Laura Somandru