Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tidlig i 2011 var jeg en spesialagent som drev med avlytting.
-Hva skjer? -Hva foregår?
Jeg hadde en sak der en korrupt politimann stjal dop fra bevismateriale
og solgte den på gatene han skulle holde den borte fra.
Fyren vil ha tre pakker til.
Hurra!
Men midt i samtalen
begynte de å snakke om noe helt annet.
Vi har en flott TV-serie.
Alt gikk bra. Og plutselig, pang!
Ikke drep prosjektet.
Jeg tenkte: "Er dette en forseggjort Hollywood-spøk mot oss?"
Veldig få saker på mine 25 år har hatt en så rar historie bak seg.
Idéen til realityserien P.I. Moms of San Francisco
var en helt genial idé.
De er privatetterforsker-mødre
som går undercover, aksjonerer og arresterer,
og de rekker å komme hjem
og hjelpe barna med leksene. Se her.
Herregud, dette skjer ikke.
Jeg tenkte: "Vi skal være på en plakat."
Som serieskaper har jeg mange flotte karakterer.
Dette blir den enkleste serien jeg har laget.
Chris, hvorfor kvinner? Du sier de er gode multitaskere.
Det stemmer.
Og ingen utfordrer min autoritet.
Denne historien skulle liksom handle om P.I. Moms,
men noen få menn sørget for at det forsvant.
Det ble tatt fra oss.
Det var alltid et problem og katastrofe etter katastrofe.
Hvem faen bare saboterte alt?
Dette skulle ikke være som Real Housewives,
og det ble verre enn Real Housewives.
Vi var alle helt uvitende om hva som egentlig foregikk.
Noen lyver åpenlyst på scenen min igjen!
Fy faen.
Hva er det som skjer nå?
DU FILMES
Det var så mye løgn, juks og psykoser.
Det var Ville vesten.
Vi snakker om krystallen.
Han vil ha prøven.
Det var bare kaos. Metamfetamin, P.I. Moms, politikorrupsjon,
avlytting, potensielle trusler og reality-TV.
Pause.
KATASTROFALT: DETEKTIVMØDRENE
Jeg heter Lucas Platt.
SERIESKAPER REALITYSHOW
I 2010 bodde jeg i New York City.
Som serieskaper innen reality,
avsluttet jeg den første sesongen av Steven Seagal: Lawman.
Ingen manus, ingen stuntpersoner, ingen nye sjanser.
På den tiden var sånne serier store forretninger som solgte.
Alle ville ha den neste Keeping Up with the Kardashians
eller Real Housewives, og realityboomen virket ikke å ha en ende.
Men for meg, jeg elsket adrenalinrushet
og at du måtte tenke fort for å få til en flott time med TV.
Jeg så etter min neste jobb, og jeg fikk en e-post fra Lifetime.
De var interessert i å lage en serie
om et privatetterforsknings-firma i Bay Area
med en interessant vri.
De er privatetterforsker-mødre.
Takk for at dere kom. Så fascinerende.
For det første, hvordan startet dette?
Før jeg ble privatetterforsker,
hadde jeg hatt ulike jobber i jussens verden.
Jeg var nybakt mor, og jeg hadde veldig små barn
og prøvde å finne ut hvordan jeg fortsatt kunne ha en karriere,
men også være med barna mine.
Og det var da den dukket opp, denne jobben hos Butler & Associates.
Hvem ville ha dette?
Jeg heter Chris Butler.
Jeg er eieren av Butler & Associates Private Investigations.
Det vi gjør her, er å avdekke sannheten.
Jeg ser på alle rundt bordet som verdifulle.
Å jobbe for Chris var flott. Han var veldig profesjonell.
Han lot til å ha snublet over hemmeligheten bak etterforskningsarbeid,
nemlig å ansette mødre.
Da begynner vi.
Det var spennende, og alle saker var forskjellige.
Og det var en styrkende følelse av å vite
at én del av deg kjørte barna til skole og barnehage,
og den andre delen jobbet undercover med svindel eller utro partnere.
Det var ganske kult.
Min bakgrunn er fra politiet, og det var en svært turbulent ti år lang karriere.
Jeg tøyer grensene.
Jeg tar det med til dette her. Jeg stopper ikke.
Tester. Greit.
Flott, kom igjen.
Mitt førsteinntrykk av Chris var en forretningsmann,
men jeg så også visjonen hans.
Og jeg tenkte: "Jøss, han har en god idé."
Han prøvde virkelig å gi mødre en mulighet,
og på den tiden ville jeg også ha den muligheten.
Jeg kom fra sheriffens kontor, der jeg jobbet i tolv timer,
så barna var mye i barnehagen. Jeg var ikke…
Jeg gikk glipp av mange bursdager og høytider.
Denne nye jobben var ikke bare mer fleksibel,
jeg elsket den umiddelbart.
For jeg var ute i felten, jeg beveget meg,
og jeg jobbet med utrolige, mektige kvinner med ulike bakgrunner.
Vi hadde jo mange kvinner på kontoret.
Det var Michelle, Charmagne og Ami,
men vi hadde også én mann.
Han het Carl Marino.
OPERASJONSLEDER
Han var tidligere politibetjent,
og han hadde kommet inn der
fordi man noen ganger trengte en mannlig partner
eller en mann i en spesiell sak.
Først tenkte vi: "Jøss, han er veldig pen. Han ser ut som en modell."
Og vi fikk vite at han var interessert i skuespill
og tok noen statistroller på TV.
-Finn noen andre å flørte med. -Hun er kjæresten min, rasshøl!
Det var interessant. "Du har en ekstrajobb."
Chris holdt seg mest sammen med Carl,
og jeg tror mye av det hadde med skuespillet å gjøre.
Chris jaktet alltid på rampelyset,
og alle visste at han ville lage en merkevare av P.I. Moms
og presse både oss og ham ut i media.
Velkommen, Chris Butler og tre av hans P.I. Moms,
Denise, Michelle og Charmagne.
Hvorfor kvinner? Du kaller dem gode multitaskere. Hvordan?
Da jeg byttet til kvinner, mer spesifikt P.I. Moms,
fikk vi en lagmentalitet.
Mer omsorg, mer empati,
og det ga oss mer fornøyde kunder.
Etter at jeg så Dr. Phil-klippene,
fløy jeg straks til California for å møte Chris og P.I. Moms.
Jeg elsket idéen
om å vise at denne gruppen kvinner tok kriminelle sammen.
Jeg likte Lucas fra starten. Han virket fantastisk.
Han virket så interessert i denne serien og denne historien,
men jeg sa: "Jeg vil ikke at dette skal bli som Real Housewives."
Din dumme kjerring! Få…
Reality-TV får frem det verste i folk.
-Jeg skal skade deg. La være. -Stopp!
Hvis serien skulle vise oss slåss internt
og sånt, var jeg ikke interessert.
Mødrene var bekymret for showet,
men jeg forsikret dem om at vi ikke så etter krangel eller drama,
bare gode saker og personlige historier.
Da Lucas kontaktet meg om serien
og ville ha meg med som en del av P.I. Moms,
ville jeg ikke ha noe med det å gjøre.
Ami slo meg som en
som hadde vært gjennom ganske traumatiske ting,
men som var smart og bestemt
og bare et godt menneske som ville gjøre seg bra på TV.
Jeg hadde en litt røff bakgrunn,
og Lucas sa vi kunne ta med traumene mine
inn i selve serien.
Så jeg bestemte meg for å vise andre kvinner at du kan overleve,
du kan klare det, samme hva andre sier.
Etter det første møtet med P.I. Moms,
tenkte jeg: "Dette er gull.
De er veltalende, morsomme og smarte.
Vi skal lage en flott serie."
Jeg heter Theresa Moore-King.
Jeg var produksjonsleder for P.I. Moms.
Hvis det er et problem i produksjonen
med folk, personell, tidsplan, lokasjoner og penger,
er det min jobb å fikse det.
Så du er den ekte sjefen?
Ok.
Klart.
Lifetime støttet serien 1000 %.
De visste at mulighetene var uendelige.
Vi kunne få varianter fra New York, Chicago eller Atlanta.
Det var muligheter.
Men starten på det måtte være serien fra San Francisco.
PRODUKSJONSANSVARLIG
For en realityserie, var dette en ganske stor produksjon.
Det var tre kamerateam, flere lokasjoner,
og mange forskjellige elementer.
Jeg tror budsjettet vårt var fire millioner for åtte episoder,
som åpenbart er et sunt budsjett,
men bare om du får alle tingene du trenger for å lage en serie.
Før vi begynte å filme, dro jeg til Butlers kontor,
og det var en fyr i resepsjonen, Carl Marino.
Jeg tror han tok telefoner mens de andre spiste lunsj,
og han bare tok tak i meg og fortalte meg at han følte sterkt
at han burde være en av hovedpersonene i serien.
Carls argument var at på grunn av arbeidet han hadde gjort
i serien Trauma…
Premature ventrikkelsammentrekninger, for mye grønn te.
…at fansen, særlig kvinner,
ville se P.I. Moms-serien på grunn av ham.
Det føltes som egoisme som gikk amok.
Jeg forklarte ham at serien het P.I. Moms,
og han var ikke en mor.
"Beklager, men kanalen har bestemt
at det blir Chris og mødrene,
og sånn er det."
Jeg tenkte: "Han er ute av bildet. Vi er klare."
Den første dagen med opptak var veldig spennende.
De viste oss under trening, de viste oss i enkelte saker.
Jeg tenkte: "Forhåpentligvis kan dette inspirere kvinner."
"Du kan også gjøre denne jobben.
Vi er vanlige mennesker som gjør denne kule greia,
du kan også gjøre det."
Det var så gøy. Jeg elsket produksjon. Vi var en familie.
Jeg vil si vi var som Charlie's Angels, for vi var så ulike, men så mektige.
Jeg tenkte: "Jeg har mange flotte karakterer.
Dette blir den enkleste serien jeg har produsert."
Ble det det?
Jeg føler at dette er punktet i historien der alt gikk galt.
SENIORSKRIBENT DIABLO MAGAZINE
Jeg er journalist, og en dag fikk jeg et interessant forslag.
En presseansvarlig i Beverly Hills ringte og sa:
"Du vet kanskje ikke dette, men det er en gruppe privatetterforskere
som også er fotballmødre.
De filmer en ny realityserie for Lifetime Television.
Vil du bli med på en etterforskning på en fridag fra filmingen?"
Og jeg luktet virkelig en god historie her.
Det var en typisk utroskapssak.
Klienten trodde at forloveden var utro.
Så hun ville sjekke før hun giftet seg: "Er denne fyren ekte?"
Så jeg satte meg i minivanen med P.I. Moms.
Denise var nedsunket i passasjersetet med videokameraet som filmet.
Som stor fan av detektivhistorier, hadde jeg sommerfugler i magen.
Det er en spennende jobb,
og jeg håpet det skulle komme frem i artikkelen.
Å, se!
Her kommer han.
På bare noen få minutter
kom forloveden brølende opp oppkjørselen og kjørte av gårde.
Charmagne tråkket gassen i bånn.
Jakten var i gang.
Fyren stoppet ved et fint lunsjsted.
Se!
Men han hadde en ung brunette i passasjersetet.
De stoppet rett foran bilen vår mens Denise filmet.
Vi har en bedrager.
Og pang, saken var avsluttet.
Jeg ser ikke realityserier, men dette føltes som en spennende serie.
Dette var hyggelige mødre. Butler var en interessant karakter.
Jeg følte at denne idéen ikke kunne bomme.
Plutselig kom en e-post
som endret mitt perspektiv på historien helt.
Den var fra noen ved navn Ronald Rutherford.
"Jeg skriver dette for å gjøre deg en tjeneste.
Det vil være en feil å publisere artikkelen om P.I. Moms og Chris Butler.
Chris har lurt deg trill rundt.
Saken du var med på, var fra et manus.
Deltakerne var ansatte eller betalte skuespillere.
Jeg vet ikke dine intensjoner,
men jeg håper ikke du planlegger å publisere artikkelen.
Takk. En bekymret innbygger."
Det var helt vilt,
for jeg hadde aldri mistenkt at dette var iscenesatt.
Jeg var sint for at jeg hadde blitt utnyttet slik,
og for at jeg hadde blitt lurt.
Men jeg tenkte at om Chris Butler gjorde sånt for et lokalt blad
og gikk så langt,
hva ville stoppe dem fra å gjøre det for denne realityserien?
Jeg måtte prate med den som skapte P.I. Moms-serien.
KAN VI MØTES?
For, tross alt,
alle lurer på hvor falskt reality-TV er.
Å, faen. Vi har et stort problem.
Hvis noen bestemte seg for å publisere en historie om at serien var falsk,
ville det ødelagt oss.
Jeg forklarte ham at det vi gjorde var 100 % ekte,
og jeg var veldig tydelig på at alle sakene var legitime.
Han sa at de gjorde alt for å prøve å lage en realityserie
om ekte saker og virkelige mennesker.
Jeg satte pris på at han var åpen mot meg,
og jeg trodde ham.
Den første e-posten kom til Diablo Magazine…
Pete fortalte meg om denne Ronald Rutherford-fyren,
og på det tidspunktet ble jeg bekymret,
for det var veldig tydelig at noen prøvde å ødelegge for serien.
Det var en viss ironi i å antyde at vi hadde falske saker,
fordi på det tidspunktet var en del av problemet med serien
at det ikke var så mange saker.
Lucas sa at Chris hadde lovet for mye om hvor mange saker han jobbet med.
Så jeg ble hentet inn for å finne saker P.I. Moms kunne bruke.
INNHOLDSPRODUSENT
Ja, jeg ga Chris noe å gjøre.
Og da vi begynte å filme, så jeg på Chris som det svake leddet.
Ta til venstre snart.
Men jeg vil til høyre.
Det går bra. Den resettes.
Jeg skjønte ikke om han var den typen person
som holdt kortene tett til brystet eller om han var sjenert,
men jeg var urolig,
for stille, uartikulerte, kleine figurer i reality-TV
betyr døden.
Hørte jeg det der?
Men jeg visste vi ville overvinne det,
fordi mødrene var store figurer,
og historiene deres var så dype,
og jeg visste at hvis vi fokuserte på dem, ikke ham,
kunne vi lage noe stort.
-Fint å møte deg. -Ja.
-Vil du se hva jeg har til deg? -Ja.
I en scene vi filmet, ville Ami tatovere seg.
Det var en måte for henne å jobbe seg gjennom traumer på.
Jeg tenkte: "Jeg vil benytte muligheten til å fortelle historien min på kamera."
Intervju med Ami, første tagning.
Jeg satte meg ned, og Lucas sa:
"Fortell meg om sønnen din."
Da sønnen min var 13 måneder…
…stolte jeg på noen som var rundt barnet mitt,
men sønnen min ble angrepet,
noe som forårsaket hjerneskade,
og noen år senere døde sønnen min.
Han var en spesiell gutt.
Det var første gang
jeg virkelig hadde snakket om det med noen, inkludert familien min.
Det var så vanskelig, og det krevde alt jeg hadde.
Før serien visste jeg ikke det om henne.
Det var veldig følelsesladd, fordi, for meg, var Ami en så tøff kvinne.
Da jeg hørte den historien, tenkte jeg for meg selv:
"Wow, noe så stort og så alvorlig?
Det var kult at serien ville ta for seg noe sånt."
Etter at vi filmet den scenen, begynte vi å filme mer og mer.
"Privatetterforsker uten lisens" var en av idéene.
P.I. Moms skulle fakke en ekte privatetterforsker uten lisens
ved å gi ham en falsk sak
og så ta ham
og si: "Du skal ikke gjøre dette uten lisens."
Kanalen, jeg, produsentene, alle var veldig gira på det.
Om han tar til venstre, vestover, kan du følge ham.
-Og jeg kan komme bak deg. -Greit.
Lucas og crewet hadde allerede filmet alt det harde arbeidet vårt,
Denise som gjorde research,
og Michelle som forberedte seg på kontakt med ham.
Så det var bare det siste trekket igjen
for å kunne avslutte saken
og ha en flott episode til P.I. Moms.
På dagen for den siste scenen, skulle Michelle og jeg møte
privatetterforskeren uten lisens i Walnut Creek.
Jeg var på produksjonskontoret og ventet på å høre fra produsentene.
Klokka ti, ingenting.
Klokka elleve, ingenting.
Tolv, ingenting.
Lucas bare gikk frem og tilbake.
Jeg så meg litt rundt og bare: "Hva skjer?"
Vi sa: "Å nei, han kommer ikke."
Så produksjonsteamet ba Michelle ringe ham én gang til.
Og til slutt svarte han faktisk…
…og sa til Michelle: "Jeg kommer ikke. Jeg ble tipset."
Jeg tenkte først: "Hvem faen har sabotert alt?"
Jeg var bare…
…rasende.
Men jeg ville ikke bare la det fare.
Først tenkte jeg at vi måtte finne tipseren.
Kanskje den samme som sendte
de sprø Ronald Rutherford-e-postene til Pete?
Så jeg ringte privatetterforskeren uten lisens,
og sa: "Du har rett, du skulle filmes,
men hvis det er greit, ring fyren som ringte deg,
og la oss høre stemmen." Det gjorde han.
Han ringte nummeret…
…det ringte noen ganger,
og endelig koblet telefonen til.
Hallo?
Jeg kunne ikke tro det. Ronald Rutherford var Carl Marino.
Jeg følte raseri.
I hodet mitt tenkte jeg: "Du er en jævla idiot.
Hvorfor i helvete gjør du dette?"
Det hang ikke på greip.
Han saboterte showet og saboterte filmingen,
men han ville være på kamera.
Jeg tror han var helt naiv
og trodde at han skulle få en plass i serien.
Jeg hadde en alvorsprat med Chris,
og jeg sa til ham: "Hør her, hvis du vil ha en serie,
må du sparke Carl og bli kvitt ham."
Chris' reaksjon var: "Ikke tenk på det."
Som om det var en ubetydelighet.
Jeg var lamslått.
Det var litt overraskende at Chris ikke banket dritten ut av Carl.
Det var bare…
Det var sinnssykt.
Eneste forklaring måtte være at de var elskere.
Hvorfor skulle ikke noen sparke denne personen
som oppførte seg så dårlig?
Etter den samtalen med Chris,
snakket jeg med kanalen om hvordan vi måtte håndtere Carl,
og de ville sende ham et brev om å avstå fra visse handlinger.
Carl fikk beskjed:
"Du må slutte å snakke om showet.
Du kan ikke ødelegge sakene våre. Du er ikke en del av det."
Vi håpet at det ville stoppe.
Så det fine var at kanalen tok seg av det.
Det dårlige var at alles øyne var rettet mot serien nå.
Mye mer stress på Lucas for å få ting i gang.
Da produksjonen fant ut at Carl blandet seg i saker,
var noe rart med Chris.
Kan du legge ned kameraet og sette deg?
Det var som om han ikke var knyttet til noen av oss.
Vi forsto ikke når han var der og ikke,
og det virket som han gjorde sin egen greie.
Han hadde tydeligvis andre ting som skjedde som gikk foran.
Etter vårt første møte, sa Lucas til meg: "Jeg vet hvem som sendte e-posten.
Carl Marino, som har sabotert sakene."
Lucas sa at Carl var ute av bildet.
Men han hadde visst flere hemmeligheter å fortelle.
"Jeg nøler med å si dette, men Mr. Butler er involvert
i alvorlig kriminell aktivitet akkurat nå.
Butler selger store mengder marihuana
sammen med annen dop, reseptbelagt Xanax og steroider,
som har blitt konfiskert av innsatsstyrken i Contra Costa.
Lederen for innsatsstyrken
tar dopen fra raid
og gir den til Chris for å selge.
Og så gir han den til, vel, meg.
Jeg har ikke solgt noe, og jeg vil ikke.
Jeg er ingen doplanger og vil ikke ha noe med dette å gjøre."
Dette var hjernesmeltende informasjon.
Alt begynte med at jeg ble invitert
til å skrive en hyggelig artikkel om en realityserie.
Nå ble jeg dratt inn i dette, noe som hørtes ut som
en veldig farlig konspirasjon med stjålet narkotika
og korrupte politifolk som førte den tilbake på gata
etter at den var konfiskert.
Plutselig var dette et mye større problem enn jeg kunne dele med Lucas.
Dette var ikke bare en iscenesatt sak for en realityserie.
Det var alvorlig kriminell aktivitet.
Jeg fortsatte å korrespondere med Carl og ba ham om å gå til politiet.
Men han visste ikke hvem han kunne stole på, og ba meg om hjelp.
Telefonen min ringte,
og det var en journalist ved navn Peter Crooks.
Og han begynte å fortelle meg om en sak
som potensielt involverte politikorrupsjon,
og sa at vi måtte snakke
med en person ved navn Carl Marino.
Jeg ordnet med at han skulle møte meg på statsadvokatens kontor etter stengetid.
Og jeg sa: "Carl, si hvorfor vi er her."
Han begynte å snakke om Chris Butler, politikorrupsjon,
doplangere, en realityserie,
Dr. Phil, Peter Crooks,
P.I. Moms, marihuana og metamfetamin.
Det var bare kaos.
Jeg stoppet ham og sa "pause".
Jeg ristet på hodet. Jeg sa: "Kanskje det skyldes at jeg er eldre,
at synapsene mine ikke trigges som alle andres."
På den tiden forsto jeg ingenting,
men det endret seg.
Et halvt kilo gress rett oppå bordet.
Carl sa Chris ga ham gresset for å selge det,
og han kom seg ikke ut.
Det var tydelig at historien hans hadde noe for seg,
for jeg hadde marihuanaen foran meg.
Da visste jeg at jeg hadde en jobb å gjøre.
Min oppfatning av reality-TV er
at jeg ikke tror det er ekte. Jeg er mest interessert i true crime.
Ved hjelp av Carl, ble vi bedt om
å bygge en sak mot Chris Butler og den korrupte politimannen.
Så vi la en plan for å få Chris til å nevne dop.
Og så møtte vi Carl og satte mikrofoner på ham.
Er det behagelig? Er alt i orden?
Ja, jeg er nervøs, men vi jobber undercover,
så det er samme følelse.
Det er annerledes når jeg gjør det med sjefen.
Ser bra ut.
-Lykke til, kompis. -Takk.
Innretningen Carl hadde
sendte på en frekvens på politiradioen min,
så jeg kunne høre på hva som foregikk.
CHRIS: Hva skjer?
CARL: Jeg har solgt den pakken jeg hadde.
CHRIS: Hurra!
CARL: Og fyren vil ha tre pakker til.
CHRIS: Si ja.
Så snart jeg hørte det,
visste jeg at dette ville ende med at noen dro i fengsel.
Men veldig få saker hadde vært sånn på mine 25 år.
CHRIS: Han identifiserte stemmen din. Jeg vet ikke.
Jeg fikk lyst til å skyte meg selv.
Du må glemme dette med kanalen,
for de er klare til å droppe dette.
Jeg mister serien min.
Da legger jeg ned firmaet og har ikke noe igjen. Ingen karriere.
Jeg er ikke pen som en filmstjerne. Jeg ser sånn ut.
Jeg tenkte: "Dette er rart."
De var mer interessert i at Carl ødela TV-serien
enn i dopen.
CHRIS: Jeg forstår at du gjorde det, for om jeg var i din posisjon,
ville jeg nok gjort det samme,
kanskje bare planlagt det litt bedre.
Ikke drep prosjektet!
I starten, da vi gjorde de første par operasjonene,
vi sa det ikke til dem, men vi fulgte med på TV-serien
for å se alt som foregikk.
Jeg så mange politibiler.
Jeg syntes det var rart i en så rolig, søvnig by.
Det var rart at det lokale politiet
dukket opp mens vi filmet.
De bare satt der og så på.
Det var en følelse i lufta
av at noe ikke stemte med hele produksjonen.
Hva er det som skjer?
På det tidspunktet følte jeg at ting holdt på å rakne.
Men vi hadde en sak som var vår sjanse til å redde serien.
SAVNET JENTE
East Bay-paret er overbevist om at tenåringsdatteren er i fare.
15-åringen anses for å være en rømling.
En ekte jente var savnet. Denne saken føltes stor.
Foreldrene våknet på mandag, og hun var borte,
sa de, uten advarsel, uten provokasjon,
hun tok bare med en laptop, noen klær, 20 dollar og en ryggsekk.
Det var vinn eller forsvinn på det tidspunktet,
og Lucas sa: "Dere skal gjøre dette.
Dere finner henne og redder showet."
Vi brukte store ressurser.
Det var helikoptre i lufta for å finne ut hvor hun var.
Når det gjelder TV-delen,
er det flott å ha mange ledetråder og følge dem og ha mye å fortelle,
men det du virkelig vil gjøre, er å finne jenta og få henne til familien.
Foreldrene har delt det de vet med etterforskere.
Nå venter de.
Plutselig fikk jeg en telefon.
De sa: "Du kommer faen ikke til å tro dette.
Carl har funnet den savnede jenta."
Nok en gang ødela han alt.
Vi var sinte.
En av produsentene, jeg trodde jeg måtte gi henne beroligende,
for hun ville drepe ham.
Det viste seg at Chris hadde bedt Carl lete etter den savnede jenta
før han overlot det til P.I. Moms,
men Carl fortsatte med saken alene.
Og jeg trodde han prøvde å ordne ting
sånn at han ble filmet når han fant henne
og gjenforente henne med familien.
Carl ringte politiet, men han lot ikke P.I. Moms tar over.
Produsentene ba oss møtes på et bestemt sted,
for vi trodde jenta kunne være der.
Det første jeg ville gjøre, var å finne Carl,
konfrontere ham og snakke med ham.
Da jeg kom ned dit, var det virvar av ypperste klasse.
Det var røde og blå blinkende lys overalt.
Folk skrek til hverandre, og crewet ropte,
og den savnede jenta var ikke der engang.
Men se, der var Carl, midt i alt det der.
Han var bestemt på at samme hva,
skulle han ha sine 15 minutter i rampelyset.
I hodet mitt tenkte jeg: "Du er så egoistisk."
Carl visste hvor hun var,
og han delte det ikke med noen før det gagnet ham.
Hvor jævla dum er du som tror de vil presse oss ut,
og så blir du stjernen i serien?
Hvem tror du at du er?
Jeg ville ikke at det skulle bli som Real Housewives,
og dette var verre enn Real Housewives.
Vanvittig kaos og folk som slåss.
Hvordan kom vi hit?
Kanalen ringte meg nesten umiddelbart for en kriseprat.
De hadde investert hundretusenvis av dollar i serien,
og de var rasende.
Vi ble fortalt at hvis noe mer gikk galt,
var serien historie.
CHRIS: Det vi snakker om, er krystallen.
Vi er klare nå.
Han vil ha prøven, ikke sant?
CARL: Om han liker det, kjøper han i dag.
Rett etter saken med den savnede jenta,
hørte vi Chris nevne at han hadde 1,36 kilo metamfetamin til salgs.
-Da var det nok for oss. -Vi visste at dette måtte stoppe.
Det neste vi måtte gjøre,
var å ordne et kjøp mellom den korrupte politimannen, Chris og Carl.
Vi møtte Carl, vi koblet ham opp og ga ham 10 000 dollar i kontanter,
og vi ba ham dra til kontoret og møte Chris.
Hva skjer?
Ok, kom bak her. La oss se gryna.
Fy… Dette er mye!
Det øyeblikket da Chris tok pengene fra Carl og telte dem…
0,482 kilo.
…og metamfetaminen ble gitt til Carl…
La meg bli kvitt dette så fort jeg kan.
Da det skjedde, var det over. Vi hadde deg.
En privatetterforsker
knyttet til en korrupsjonsskandale i politiet, inngikk en avtale.
Gjorde du noe galt, Chris?
Han sto overfor sju siktelser,
mye bevis og en mulig livstidsdom,
så Chris Butler gikk for en avtale.
Fy faen! Hva skjedde nå?
Chris ble arrestert for narkotikasalg.
Jeg var bare… Jeg var helt sjokkert.
Jeg var hjemme da jeg hørte at Chris Butler hadde blitt arrestert.
Jeg kunne ikke tro at det virkelig skjedde.
Chris var vennen min,
og å se ham på TV i de kjeledressene og sånt,
det var veldig trist og veldig skummelt.
Jeg fikk en telefon om at Chris Butler var arrestert,
og det var det.
Kanalen sa: "Vet du hva, faen heller. Vi er ferdige."
Jeg samlet alle på produksjonskontoret,
crewet og mødrene,
og jeg fortalte nyheten.
Jeg gråt gjennom hele den talen.
Jeg følte meg forferdelig
som hadde latt dem gjennomgå alt sammen…
…for ingenting.
Chris og Carl tok det fra alle.
De satte sine ønsker over alle andres,
og så mange mennesker ble påvirket av den serien.
Jeg vet at mange tenker: "Det er bare en serie."
Men det var en serie vi var lidenskapelig opptatt av,
der vi delte våre historier og oppmuntret kvinner til å gjøre sånt.
Og det var borte. Det ble tatt fra oss.
Da serien vår ble avlyst,
ble den muligheten jeg hadde til å dele historien min fjernet.
Så det var en annen grunn til at jeg ble så skuffet,
fordi jeg åpnet meg, og jeg delte så mye for første gang,
og hvem vet hvem jeg kunne ha rørt
hvis historien min kom ut, og jeg delte alt dette med verden.
Han skjønner ikke hva han tok fra meg personlig.
Chris, har du noen reality-idéer?
Unnskyld meg.
4. MAI 2012 SA CHRIS BUTLER SEG SKYLDIG
I DOPSALG, UTPRESSING, RAN OG ULOVLIG AVLYTTING.
HAN BLE DØMT TIL ÅTTE ÅR I FENGSEL.
Da den kompromitterende informasjonen om Chris Butler kom,
jobbet jeg en hel helg og skrev en artikkel på 10 000 ord.
VIRKELIGHETENS SAK OM DEN KORRUPTE PRIVATETTERFORSKEREN
Nyhetsdekningen kom øyeblikkelig,
og det ga Carl dynamitten for å sprenge bygget.
Jeg har alltid vært en sånn som har ønsket
å tjene, å hjelpe folk.
Jeg ante ikke hva, hvordan eller når.
Jeg visste hvor dopen kom fra. Noe måtte gjøres.
Jeg tenkte: "Nå skjønner jeg.
Nå forstår jeg."
Jeg trodde de var elskere,
og da så jeg endelig makten Carl hadde over Chris
på grunn av forbrytelsene.
Herregud, nå skjønner jeg.
Til tross for alt Carl gjorde,
ble han hyllet som en helt
fordi han tystet og gikk undercover,
og det var Carls store øyeblikk.
Om du ikke hadde gjort noe, hvor langt kunne dette ha gått?
Det kunne ha blitt en drapssak.
Men mødrene ble angrepet og gjort narr av og gjort til latter.
Du sier at kvinnene trodde de skulle på den røde løperen med Kardashians?
Jeg tror alle her
trodde de ville være på Access Hollywood hver kveld
og tjene en million dollar.
P.I. Moms fikk mye av det peset
på grunn av at navnet deres var navnet på serien.
Det var ikke Chris Butler-serien eller Carl Marino-serien.
Det var P.I. Moms.
Så jeg tror det kan ha vært en antagelse
om at P.I. Moms var med på hele opplegget,
og det kunne ikke ha vært lenger fra sannheten.
Folk kalte oss bedragere, falske, narkolangere og alt mulig,
og vi fikk ikke si noe om det.
Men Carls 15 minutter i rampelyset fortsatte
da han fikk jobb i en TV-serie.
Inspektør Kenda fra Colorado Springs politi her.
Jeg jobber med et drap…
Etter å ha laget mye reality-TV,
er det en viss type mennesker
som har et følelsesmessig hull
i midten av psyken,
og de tror virkelig
at beundring fra fans vil fylle hullet.
Og jeg tror kanskje det var det som skjedde med Carl.
Man håper noen i gruppen din, suksessen han hadde med showet,
man vil heie på dem,
men sånn som han kom seg dit,
det går ikke.
Spilte han godt?
Nei.
Han ødela oss og ble midtpunktet.
Han fikk det han ville.
La oss vente i to minutter. Jeg går ut litt.
Bli der, dere.
-Ikke ta med Carl inn hit. -Nei!
Jeg slår den jævelen.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten