Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
WALNUT CREEK, KALIFORNIEN
I början av 2011 jobbade jag med avlyssning.
-Hur går det? -Vad händer?
Ett fall handlade om en korrupt polis som snodde droger som beslagtagits
och sålde dem sen vidare på de gator som han skulle skydda.
Han vill ha tre paket till.
Härligt!
Men mitt i samtalet började de prata om nåt helt annat.
Vi har ett jättebra bra tv-program.
Allt flöt på fint, men så plötsligt - pang!
Förstör inte projektet.
Jag började undra om de försökte lura oss.
Jag har arbetat i 25 år, och ytterst få fall har varit så här märkliga.
Idén bakom dokusåpan Detektivmammorna i San Francisco var genialisk.
var genialisk.
Mammor som jobbar som privatdetektiver
utför hemliga operationer och tillslag
för att sen åka hem och hjälpa barnen med läxorna.
Herregud, det är inte sant.
"Wow, vi kommer att synas på reklamskyltar."
Vi hade en massa bra karaktärer.
Jag kände att det skulle bli en busenkel produktion.
Chris, är kvinnor bra på att göra flera saker samtidigt?
Det stämmer.
Det är ingen som ifrågasätter mig.
Det skulle ju handla om detektivmammorna,
men på grund av några få män förstördes allt.
Det rycktes ifrån oss.
Det var problem efter problem.
Vem fan förstörde för oss?
Jag ville inte att det skulle bli som Real Housewives,
men det blev ju ännu värre.
Vi hade ingen aning om vad som pågick.
Nu är det återigen nån som ljuger hos mig!
Herrejävlar!
Vad är det här?
Det var så mycket lögner och bedrägerier.
Det var helt galet.
Vi pratar om meta. Han vill ha ett prov.
Det var så invecklat.
Metamfetamin, detektivmammor, poliskorruption,
avlyssning, hot och reality-tv.
Time-out.
DETEKTIVMAMMORNA
Jag heter Lucas Platt.
REALITY-TV-PRODUCENT
2010 bodde jag i New York.
Jag var tv-producent
och höll på med första säsongen av Steven Seagal: Lawman.
Inget manus, inga stuntmän, ingen andra chans.
På den tiden var den typen av program riktiga kassakor.
Alla ville skapa nästa Keeping Up with the Kardashians
eller Real Housewives, och realityhajpen verkade bara fortsätta.
Jag älskade adrenalinkicken och rappheten som behövdes
för att skapa en timmes tv-program.
Jag var på jakt efter nästa jobb och hade fått mejl från Lifetime.
De ville göra en serie om en privatdetektivbyrå i The Bay Area,
med en mycket intressant twist.
De här mammorna är privatdetektiver.
Tack för att ni är här. Det här är speciellt.
Hur började ni med det här?
Innan jag blev privatdetektiv,
hade jag jobbat inom rättsväsendet på olika sätt.
Jag var nybliven mamma och hade småbarn hemma,
så jag ville komma på ett sätt att jobba, samtidigt som jag kunde umgås med barnen.
Då dök den här tjänsten hos Butler & Associates upp.
Vems är det här?
Jag heter Chris Butler.
Jag äger privatutredningsbyrån Butler & Associates.
Vi avslöjar sanningen.
För mig är alla här väldigt värdefulla.
Det var toppen att jobba för Chris. Han var proffsig.
Han verkade ha kommit på den geniala idén att anlita mammor till utredningsarbete.
Nu så.
Det var spännande, och alla fall skilde sig åt.
Det var härligt att tänka
att man först kunde följa barnen till skolan och förskolan,
för att sen jobba under täckmantel,
utreda bedrägerier och avslöja otrogna makar.
Det var häftigt.
Jag har jobbat som polis,
och hade där tio mycket omtumlande år.
Jag tänjer på gränserna.
Och det gör jag även här, jag ger inte upp.
Testar, testar. Då så, då kör vi.
Jag kände direkt att Chris framstod som en affärsman,
men jag förstod vart han ville komma.
Och jag ansåg att han hade en toppenbra idé.
Han vill ge mammor en möjlighet,
och det var precis vad jag behövde då.
Jag hade jobbat på sheriffkontoret, 12-timmarsskift,
så mina barn var mycket på förskolan.
Jag missade många kalas och firanden.
Det här jobbet var mer flexibelt och jag trivdes med det på en gång.
Jag fick åka runt, röra på mig
och jag samarbetade med fantastiska kvinnor med olika bakgrund.
Det var många kvinnor som jobbade där.
Michelle, Charmagne och Ami.
Men det var en man också.
Han hette Carl Marino.
Han hade jobbat som polis, men börjat hos oss
eftersom vi i vissa fall behövde en manlig kollega.
I vissa fall behövde en man vara med.
I början tyckte vi att han var snygg. "Han ser ju ut som en modell."
Vi fick höra att han gillade att skådespela
och var med i en del tv-serier.
-Flirta med nån annan. -Hon är min tjej, för fan!
Det kändes kul att han hade ett extrajobb.
Chris drogs mer mot Carl, helt klart.
Det hade nog mycket med hans skådespeleri att göra.
Chris ville gärna vara i rampljuset
och vi visste att han ville marknadsföra Detektivmammorna
så att både vi och han skulle synas i media.
Välkomna, Chris Butler och tre av hans detektivmammor.
Denise, Michelle och Charmagne.
Du menar att kvinnor har bra simultanförmåga.
När jag började jobba med kvinnor, och framför allt Detektivmammorna,
så fick vi en lagmentalitet.
Man brydde sig mer,
och det gjorde att klienterna blev nöjdare.
När jag tittat på Dr Phil-klippen
tog jag flyget till Kalifornien för att träffa Chris och Detektivmammorna.
Jag älskade idén om ett program med kvinnor som satte dit kriminella.
Jag gillade Lucas direkt, han kändes toppen.
Han var väldigt intresserad av att göra den här serien,
men jag sa att det inte fick bli som Real Housewives.
Din jävla idiot! Stick!
Reality-tv plockar fram det värsta hos folk.
-Du ska fan få! -Sluta!
Om det skulle gå ut på att vi tjafsade så var jag inte intresserad.
Mammorna oroade sig för programmet,
men jag försäkrade dem att vi inte var intresserade av dramatik,
bara spännande fall och personliga erfarenheter.
När Lucas berättade om programmet
och ville att jag skulle vara med som detektivmamma,
så ville jag inte bli inblandad.
Ami hade varit med om en del tuffa grejer, men hon var smart och beslutsam,
en bra människa som skulle passa bra i tv.
Jag har haft det lite tufft,
och Lucas sa att vi kunde väva in mina erfarenheter i serien.
Så jag kom fram till att jag ville visa andra kvinnor att man kan överleva
och lyckas, att man inte ska tro nåt annat.
Efter det första mötet med Detektivmammorna
kände jag att det skulle bli succé. De var artikulerade, roliga och smarta.
Det skulle bli en toppenserie.
LINJEPRODUCENT
Jag heter Theresa Moore-King.
Jag var linjeproducent för Detektivmammorna.
Om det uppstår problem i produktionen,
med personal, scheman, platser, pengar…
Då är det mitt jobb att lösa det.
Så du är den egentliga chefen?
Okej.
Visst!
DETEKTIVMAMMORNA
Tv-bolaget trodde verkligen på serien, möjligheterna var oändliga.
Det kunde bli varianter i New York, Chicago, Atlanta…
Stora möjligheter.
Men gnistan till allt det skulle vara San Francisco-showen.
PRODUKTIONSCHEF
För att vara reality-tv var det en stor tv-produktion.
Man hade tre kamerateam, flera inspelningsplatser,
och många olika ämnen.
Budgeten låg på runt fyra miljoner för åtta avsnitt,
vilket är en sund budget,
men bara om man får det man behöver för att få till avsnitten.
Innan vi började spela in var jag på Butlers kontor,
och i receptionen stod Carl Marino.
Han svarade i telefonen medan de andra var på lunch
och han tog tag i mig och berättade att han var väldigt sugen på
att få en viktig roll i serien.
Carl refererade till det arbete han gjort med serien Trauma.
Ventrikulära kontraktioner. Mycket grönt te, antagligen.
De som gillade den serien, speciellt kvinnorna,
skulle följa Detektivmammorna på grund av honom.
Självupptagenheten löpte amok.
Jag sa att serien heter Detektivmammorna, och att han inte är nån mamma.
"Jag är ledsen, men det är redan beslutat att det är Chris och mammorna."
Så var det med det.
Jag kände att han var ute ur bilden och att vi kunde sätta fart.
Det var väldigt spännande på den första inspelningsdagen.
De filmade när vi tränade, när vi utredde fall…
Jag hoppades att det skulle inspirera andra kvinnor.
"Det här klarar du med."
Vi som gör det här häftiga är vanliga människor, så ni klarar det också.
Det var så roligt. Jag älskade produktionsteamet, vi var en familj.
Vi var lite som Charlies änglar.
Vi var så olika, och väldigt mäktiga.
Jag kände att jag hade en hel hög bra karaktärer.
"Det här kommer att bli en busenkel produktion."
Blev det det?
Ungefär här började det ske oväntade saker.
SKRIBENT - DIABLO MAGAZINE
Jag är journalist och en dag fick jag ett mycket intressant tips.
En publicist i Beverly Hills mejlade:
"Du kanske inte vet att det är ett gäng privatdetektiver
som samtidigt är typ fotbollsmorsor."
"De spelar in en realityserie för Lifetime Television."
"Skulle du vilja vara med dem en dag när de inte filmar?"
Jag kände att det kunde bli nåt stort.
Det var ett typiskt otrohetsfall.
Klienten trodde att fästmannen var otrogen.
Innan de gifte sig ville hon vara säker på att hon kunde lita på honom.
Jag åkte i en minibuss med detektivmammorna.
Denise satt nedsjunken i passagerarsätet med en filmkamera.
Jag älskar deckare och var riktigt peppad.
Det är ett spännande jobb,
och jag hoppades att det skulle förmedlas i artikeln.
Kolla, här kommer han.
Efter bara några minuter kom fästmannen i bilen och körde iväg.
Charmagne trampade på gasen.
Jakten var igång.
Han parkerade vid ett lunchställe.
Kolla!
Men i passagerarsätet satt en ung brunett.
De stannade framför vår bil, och Denise filmade.
Här har vi en bedragare.
Och pang, så var fallet avslutat.
Jag tittar inte på dokusåpor, men den här skulle nog bli spännande.
Mammorna var trevliga och Butler var intressant.
Det här kunde inte gå dåligt.
Men plötsligt fick jag ett mejl
som förändrade hela min syn på storyn.
Det var från en Ronald Rutherford.
"Jag skriver i all välmening."
"Det vore oklokt att skriva om detektivmammorna och Chris Butler."
"Chris har lurat dig."
"Fallet du fick se var iscensatt."
"Deltagarna var anställda eller skådespelare."
"Jag vet inte vad tanken med artikeln är,
men jag hoppas att du inte ska publicera den."
"Tack. En oroad medborgare."
Det var helt galet, jag hade inte en tanke på att det var iscensatt.
Jag var arg för att jag hade utnyttjats, och för att de hade lurat mig.
Men om Chris Butler gjorde så här mot en lokaltidning
och drog det så långt,
varför kan de då inte göra det även i tv-serien?
Jag behövde prata med den ansvariga utgivaren.
KAN VI SES?
För det är ju trots allt så att alla undrar hur fejkade dokusåpor är.
Jäklar, nu har vi problem.
Om nån skulle ge ut en artikel om att tv-serien är fejk,
skulle det förstöra allt.
Jag förklarade för honom att allt var på riktigt.
Jag var tydlig med att alla fall var legitima.
Han förklarade att de ville göra reality-tv
om verkliga fall och människor.
Jag uppskattade att han var ärlig, och jag trodde på honom.
Det första mejlet till Diablo Magazine…
Pete berättade om den här Ronald Rutherford
och då blev jag faktiskt orolig.
Det var uppenbarligen nån som ville förstöra för oss.
Det låg en viss ironi i att man påstod att vi fejkade fall
eftersom ett av problemen med serien då
var att det inte fanns så många fall.
Lucas sa att Chris hade överdrivit antalet fall som han jobbade med.
Så jag ombads hitta fall som detektivmammorna kunde ta sig an.
Jag letade helt enkelt uppdrag åt Chris.
Och när vi började filma såg jag Chris som den felande länken.
Sväng vänster.
Jag vill ju svänga höger.
Det är lugnt, den börjar om.
Jag kunde inte avgöra om han var försiktig eller blyg, eller vad det var,
men det kändes inte bra,
för tysta och obekväma tv-personligheter funkar aldrig.
Hörde jag rätt?
Men det skulle ordna sig, för mammorna hade starka personligheter.
Deras berättelser var så engagerande,
så om vi fokuserade på dem och inte på honom så skulle det bli bra.
Trevligt att träffas. Vill du se vad jag har tagit fram?
I en scen skulle Ami tatuera sig.
Det var hennes sätt att hantera en jobbig erfarenhet.
Jag ville ta tillfället i akt att berätta vad jag varit med om.
Amis intervju, första tagningen.
Jag satte mig ner, och så sa Lucas:
"Berätta om din son."
När min son var 13 månader gammal
lät jag en person få umgås med honom,
men min son blev slagen
och fick hjärnskador.
Några år senare dog min son.
Han var väldigt speciell.
Det var första gången jag pratade med nån om det, inklusive min familj.
Det var så tufft och berövade mig allt.
Innan inspelningen visste jag inte om det.
Det var väldigt känslosamt, för jag såg Ami som en väldigt stark kvinna.
När jag hörde talas om det så kände jag:
"Oj, en så allvarlig händelse?"
Väldigt häftigt att man ville ta upp det.
När vi hade filmat den scenen ökade vi inspelningstakten.
"De okvalificerade privatdetektiverna" var en idé.
Detektivmammorna skulle sätta dit en okvalificerad privatdetektiv
genom att ge honom ett påhittat fall och sen sätta dit honom.
"Du får inte göra det här utan legitimation."
Produktionsbolaget, jag och producenterna såg fram emot det.
Om han svänger vänster kan du köra efter honom.
-Så kör jag bakom dig. -Okej.
Lucas och teamet hade filmat allt vårt slit.
Denise som gjorde eftersökningar, Michelle som förberedde och tog kontakt.
Så vi skulle bara sätta in stöten för att få avsluta fallet
och ha ett toppenavsnitt till tv-serien.
Vid inspelningen skulle Michelle och jag träffa
den okvalificerade privatdetektiven i Walnut Creek.
Jag satt på kontoret och väntade på att producenterna skulle höra av sig.
Klockan 10 hade jag inte hört nåt. Inte klockan 11 heller.
Vid 12, ingenting.
Lucas gick fram och tillbaka.
Jag förstod inte vad som hände.
Vi bara: "Åh nej, han kommer inte."
Produktionsteamet bad Michelle att ringa honom igen.
Och då svarade han till slut…
…och sa: "Jag kommer inte, jag har blivit tipsad."
Jag undrade direkt vem fan det var som förstörde för oss.
Jag blev helt…
…rasande.
Men jag kunde inte släppa det.
Vi behövde ta reda på vem som tipsat honom.
Det kanske var samma person som skickat Ronald Rutherfords mejl till Pete.
Jag ringde upp den okvalificerade privatdetektiven och sa:
"Ja, du har rätt, vi skulle filma dig."
"Men vi vill att du ringer upp personen som ringde dig,
så att vi kan få höra hans röst." Och det gjorde han.
Han slog numret.
Det gick fram några signaler.
Och till slut kopplades samtalet upp.
Hallå?
Helt jävla otroligt. Ronald Rutherford var Carl Marino.
Jag blev så arg.
Jag tänkte: "Vilken idiot du är."
"Varför gör du så här?"
Det var så konstigt.
Han saboterade både inspelningen och serien,
men han ville ändå synas på tv.
Han var nog väldigt naiv som trodde att han skulle få vara med i tv-serien.
Jag tog ett allvarligt snack med Chris.
"Om du vill göra nån tv-serie överhuvudtaget,
måste du göra dig av med Carl."
Chris sa typ: "Det är lugnt." Som om det inte var nån fara.
Jag blev helt paff.
Det var märkligt att Chris inte slog Carl på käften.
Det var ju helt…
Det var knäppt.
Det enda jag kunde tänka mig var att de hade ett förhållande.
Varför skulle han annars inte sparka en person
som betedde sig så illa?
Efter samtalet med Chris
pratade jag med produktionsbolaget om hur vi skulle göra med Carl,
och de bestämde sig för att ge honom en varning.
Carl blev informerad om att han inte fick prata mer om programmet.
"Du får inte förstöra för oss. Du är inte med längre."
Vi hoppades att det skulle hjälpa.
Det positiva var att produktionsbolaget tog tag i det.
Det negativa var att serien nu var satt under lupp.
Lucas hade pressen på sig att få det att fungera.
DU FILMAS
När produktionsbolaget fått nys om Carls sabotage var Chris inte som vanligt.
Kan du lägga undan kameran och sätta dig?
Han var inte engagerad i vårt arbete.
Vi hade svårt att avgöra när han var där i tankarna.
Han verkade mest sköta sitt.
Han hade uppenbarligen annat på gång som gick före.
Efter vårt första möte sa Lucas: "Jag vet vem mejlet kom från."
"Det är Carl Marino som har saboterat för oss."
Lucas sa att Carl inte var med längre.
Men han hade tydligen mer att avslöja.
"Jag har dragit mig för att berätta det här,
men mr Butler begår brottsliga handlingar."
"Butler säljer stora mängder marijuana,
och andra droger, Xanax och steroider
som har beslagtagits i Contra Costa County."
"Insatsledaren vid polisrazziorna lägger beslag på droger
och ger dem till Chris."
"Sen ger han dem till mig."
"Jag har inte sålt nåt och vill inte göra det."
"Jag är ingen knarklangare och vill inte ha med det här att göra."
Det här var väldigt uppseendeväckande information.
Det hela började med att jag blev tillfrågad
att skriva en andefattig artikel om en dokusåpa.
Nu drogs jag in i nåt som lät som konspirationsteorier om stulna droger
och korrupta poliser som sålde dem efter att de beslagtagits.
Nu var det plötsligt så stort att jag inte kunde berätta det för Lucas.
Nu handlade det inte längre om ett iscensatt fall,
utan om allvarlig brottslighet.
Jag svarade Carl och skrev: "Du måste kontakta polisen."
Men han visste inte vem han kunde lita på och bad om hjälp.
Telefonen ringde, och det var en journalist vid namn Pete Crooks.
Han berättade om en händelse som kunde handla om poliskorruption
och att vi behövde prata med en person som hette Carl Marino.
Jag arrangerade ett möte med honom efter kontorstid.
Jag sa: "Carl, vad gör vi här?"
Då började han berätta om Chris Butler, poliskorruption,
knarklangare, en reality-tv-serie,
Dr Phils show, Pete Crooks,
Detektivmammorna, marijuana och metamfetamin…
Det spretade åt alla håll.
Jag stoppade honom och sa: "Time-out."
Jag skakade på huvudet. Och sa: "Jag kanske är för gammal."
"Mina synapser är inte lika snabba som alla andras."
Jag förstod verkligen ingenting då, men sen ändrades det.
Ett halv kilo gräs, rakt upp på bordet.
Chris hade bett Carl att sälja det, och han kunde inte säga nej.
Det låg uppenbarligen nån sanning i det han sa,
eftersom marijuanan låg där framför mig.
Då förstod jag att jag hade lite att göra.
SPECIALAGENT
Min uppfattning om dokusåpor är…
Jag tror inte att det är verkligt. Jag är intresserad av riktiga brott.
Vi skulle, med Carls hjälp,
hitta bevis mot Chris Butler och den korrupta polisen.
Vi kom på idén att vi skulle försöka få Chris att prata om droger.
Så träffade vi Carl och satte på honom en mikrofon.
Känns det okej? Allt lugnt?
Jag är lite nervös, men vi jobbar ju under täckmantel, så det är lite samma sak.
Det är bara nåt annat att göra det mot chefen.
Det funkar.
-Lycka till. -Tack.
Ljudet som Carl tog upp sändes på en frekvens på polisradion.
Jag kunde ratta in kanalen och lyssna på vad de sa.
Vad händer?
Jag har sålt paketet.
Härligt!
Och en kille vill ha tre till.
Säg att det går bra.
När jag hörde det förstod jag att nån skulle åka in för det här.
Men under mina 25 år har jag knappt varit med om nåt liknande.
Killen kände igen din röst.
Jag kände för att skjuta mig själv.
Du måste släppa det här med produktionsbolaget,
för annars kommer de att dra. Då förlorar jag min show.
Då måste jag lägga ner och har ingenting kvar.
Jag har ingen karriär. Jag ser inte ut som en filmstjärna, jag ser ut så här.
Det lät märkligt.
Som om de var mer intresserade av att Carl förstörde för tv-serien än av drogerna.
Jag fattar varför du gjorde det.
Om jag varit i samma sits hade jag säkert gjort likadant.
Men jag kanske hade gjort det lite bättre.
Förstör inte projektet!
Så i början, när vi gjorde de första ingripandena
fokuserade vi på tv-serien, utan att säga nåt till dem,
för att förstå vad som pågick.
Det var mycket poliser ute. Det kändes märkligt i en så sömnig stad.
Polisen brukade inte dyka upp under inspelningarna annars.
De satt bara där och tittade.
Det var en känsla i luften
av att det var nåt som inte stämde i produktionen.
Vad är det som händer?
Då kände jag att det här knappt höll ihop längre.
Men det var ett fall som var vår chans att rädda serien.
FÖRSVUNNEN FLICKA
Paret från East Bay är övertygade om att deras tonårsdotter är i fara.
15-åringen anses ha rymt hemifrån.
En flicka som var borta på riktigt. Det här var stort.
När föräldrarna vaknade på måndagen var hon försvunnen.
Utan förvarning försvann hon
med en dator, några klädesplagg, 20 dollar och en ryggsäck.
Det var lite vinna eller försvinna, där och då.
Och Lucas sa att vi skulle fixa det.
"Ni hittar henne och räddar serien."
Vi satsade stora resurser på det här.
Helikoptrar var ute och sökte efter henne.
Ur tv-synpunkt är det bra med en massa ledtrådar som man kan följa
och bygga en story kring,
men det vi helst av allt ville var att hitta flickan och köra hem henne.
Hennes föräldrar har berättat allt de vet för polisen.
Nu får de vänta.
Då ringde min telefon.
Och så sa de: "Du kommer fan inte tro det."
"Carl har hittat den försvunna flickan."
Än en gång sabbar han allt.
Vi var förbannade.
En av producenterna… Hon hade behövt lugnande.
Hon ville döda honom.
Det visade sig att Chris hade bett Carl att leta efter den försvunna flickan
innan han sen gav fallet till detektivmammorna,
men att Carl sen fortsatt att leta på egen hand.
Jag tänkte att han hade ordnat allt
så att han skulle filmas när han hittade henne
och körde hem henne till familjen.
Carl ringde polisen, men han lät inte detektivmammorna ta över.
Producenterna bad oss att åka till en adress,
eftersom flickan kunde finnas där.
Jag ville först och främst träffa Carl, konfrontera honom och reda ut allt.
När jag kom dit var det en enda jävla röra.
Rött och blått ljus blinkade överallt.
Folk skrek åt varann, och medarbetarna gapade.
Och den försvunna flickan fanns inte där.
Men i mitten av det här stod Carl.
Han var fast besluten, oavsett vad, att få sina 15 minuter i rampljuset.
Jag tyckte att han var så självisk.
Carl visste ju var hon var,
men berättade det inte för nån förrän det gynnade honom själv.
Hur jävla dum är man om man tror att de kommer att knuffa iväg oss
och låta honom ta över showen?
Vem fan tror du att du är?
Det fick inte vara som Real Housewives, och nu hade det blivit ännu värre.
Det var totalt kaos och folk bråkade.
Hur hamnade vi där?
Produktionsbolaget bad omgående om ett krissamtal.
De hade satsat hundratusentals dollar på serien,
och de var rasande.
Vi fick veta att om nåt mer gick snett
skulle de avbryta.
Nu pratar vi om meta.
Vi är redo.
-Han vill ha provet, eller? -Gillar han det så slår han till idag.
Efter fallet med den försvunna flickan
hörde vi Chris säga att han hade 1,5 kilo metamfetamin att sälja.
-Det var droppen för oss. -Då förstod vi att vi behövde stoppa dem.
Vi behövde arrangera en försäljning
mellan den korrupta polisen, Chris och Carl.
Vi träffade Carl, myggade honom,
gav honom 10 000 dollar i kontanter
och sa till honom att gå till detektivbyrån för att träffa Chris.
Läget?
Kom hit, hördu. Få se på stålarna.
Jävlar, vad mycket.
När Chris tog emot pengarna och räknade dem…
Ett halvt kilo…
Och när han räckte över metamfetaminet till Carl...
Jag gör mig av med det så fort jag kan.
Då är det kört. Nu har vi dig.
En privatdetektiv, inblandad i en korruptionsskandal, har talat ut.
Har du gjort nåt fel, Chris?
Han har åtalats för sju brott
där gott om bevis gör att han riskerar livstids fängelse.
Därför bestämde sig Chris Butler för att erkänna.
Herrejävlar! Vad hände nu?
Chris greps för knarklangning.
Jag blev helt chockad.
Jag var hemma när jag hörde att Chris Butler gripits.
Jag kunde inte fatta att det var sant.
Chris var min vän, och att se honom på tv i sån där fångoverall,
det var både sorgligt och otäckt.
De ringde och berättade att Chris Butler blivit gripen. Då var det kört.
Då sa produktionsbolaget: "Nej, nu lägger vi ner."
Jag samlade alla på kontoret, all personal, mammorna…
Och så berättade jag vad som hänt.
Jag grät hela tiden.
Jag mådde så dåligt för att jag hade utsatt dem för allt det här...
…förgäves.
Chris och Carl berövade alla det här.
De satte sina begär över alla andras,
och det var så många som påverkades av det här.
Jag vet att många tänker att det ju bara är en tv-serie,
men det var en tv-serie som vi jobbade väldigt hårt för.
Vi blottade oss själva för att få andra kvinnor att våga göra sånt här.
Och så försvann den. Vi berövades den.
När tv-serien lades ner
försvann min möjlighet att berätta min historia.
Ännu ett skäl till min besvikelse
var att jag hade öppnat mig och för första gången berättat.
Vem vet vilka jag hade kunnat hjälpa
om min berättelse fått spridas och jag fått dela det här med världen.
Han vet inte vad han berövade mig personligen.
-Har du några nya reality-tv-förslag? -Ursäkta mig.
DEN 4 MAJ 2012 ERKÄNDE SIG CHRIS BUTLER SKYLDIG
TILL DROGFÖRSÄLJNING, UTPRESSNING, RÅN OCH AVLYSSNING.
HAN DÖMDES TILL ÅTTA ÅRS FÄNGELSE.
Efter att det här med Chris Butler avslöjades
jobbade jag hela helgen och skrev en artikel på 10 000 ord.
SANNINGEN OM DEN KORRUPTA PRIVATDETEKTIVEN
Nyheten spred sig omedelbart, vilket Carl kunde utnyttja.
Jag har alltid varit en person som vill hjälpa andra.
Jag visste inte hur jag skulle göra det eller när.
När jag förstod varifrån drogerna kom behövde jag agera.
Jag kände bara… "Aha, nu fattar jag."
Jag trodde att de var ett par,
men nu förstod jag hur mycket Carl kunde påverka Chris
på grund av hans handlingar.
Herregud, nu fattar jag.
Trots allt Carl hade gjort så framstod han som en hjälte.
Han tjallade och agerade under täckmantel. Det var Carls stora stund.
Om du inte hade larmat kunde det ha hänt värre saker.
Det kanske hade blivit ett mordfall.
Men vi mammor blev bara bespottade och utskrattade.
Du menar att de ville synas på röda mattan med Kardashians.
Jag tror att alla inblandade
såg framför sig hur de skulle vara med på Access Hollywood varje kväll
och dra in en miljon dollar.
Detektivmammorna fick ta mycket av det eftersom det ju var deras tv-serie.
Den hette inte Chris Butler eller Carl Marino, utan Detektivmammorna.
Jag tror att vissa utgick ifrån
att detektivmammorna var inblandade i det hela,
men så var verkligen inte fallet.
Folk kallade oss för bedragare och knarklangare, allt möjligt.
Vi fick inte chans att förklara oss.
Carls 15 minuter i rampljuset fortsatte när han fick en roll i en serie.
Kommissarie Kenda från Colorado Springs-polisen.
Det gäller en mordutredning…
Efter att ha jobbat mycket med reality-tv, så kan jag säga att vissa människor bär på
ett känslomässigt tomrum i sitt psyke
som de verkligen känner
behöver fyllas av allmänhetens beundran.
Jag tror att det kan ha varit så för Carl.
När nån i gänget når den framgång som han gjorde med serien,
så vill man ju vara glad för deras skull, men med tanke på hur han lyckades…
Det går inte.
-Var han bra? -Nej.
Han förstörde för oss och fick all uppmärksamhet.
Han fick som han ville.
Vi tar två minuters paus. Jag ska bara gå ut.
Stanna där ni är.
-Hämta inte Carl, är du snäll. -Nej!
Då slår jag till den jäveln.
Undertexter: Martina Nordkvist