Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
2013. FEBRUÁR 14.
Huszonnyolc fok, 41 perc, 30 másodperc.
A MEXIKÓI-ÖBÖL
Vannak esetek, amelyekre egyszerűen felfigyel az egész világ.
Emlékszem, ahogy rohantunk a helyszínre,
mert minél többet ki akartunk hozni ebből a gigantikus sztoriból.
Ott voltak az operatőreink, tudósítóink, fotóriportereink.
Ott volt a hajós stábunk.
Volt egy helikopterünk. Nem tudtunk betelni a sztorival.
Amerika nem tudott betelni vele.
Három, kettő, egy! Pont alattunk van.
Basszus!
Most láthatják első képeinket a bajba került tengerjáró hajóról,
az úszó katasztrófa sújtotta övezetről.
AZ ELSŐ KÉPEK A HAJÓRÓL
Ezt nézzék! A helikopterünk lefilmezte,
ahogy a fedélzeten fekvő utasok testükkel kirajzolják a „segítség” szót.
Mi a fene folyik ezen a hajón?
Mire az aljára érsz, rohadtul felgyorsulsz.
Imádjuk a hajóutakat.
Van kaja, medence, vízi csúszda... Mi mást kívánhat az ember?
Minden fantasztikus volt.
Remekül szórakoztunk.
Szuper, ha az ember kicsit kiléphet a hétköznapokból.
Nagyon jó volt, rettentően élveztük az egészet.
Aztán hirtelen sötét lett.
Te jó ég!
Erre mind felkaptuk a fejünket: „Mi a fasz?”
Több mint 4000 ember rekedt egy sétahajón, ami mozgásképtelenné vált a vízen.
Az álomnyaralás rémálommá vált több ezer utas számára.
Nagyon gyorsan eldurvult a helyzet.
Te jó ég!
Hirtelen mindenki magára volt utalva.
Rémületes volt.
Hirtelen rájöttünk: „Baszki, ég a hajó!
Menjünk!
Ennyi volt! El fogunk süllyedni.
De végül nem a tűzzel volt a gond, hanem a kurva vécékkel.
Folyik a szar és a húgy az étkező padlóján!
A vécék befogadóképessége véges.
Olyan volt, mint egy úszó Petri-csésze.
Te jó ég!
Mentsenek meg! Segítség!
Egy lassan kibomló, feltartóztathatatlan rémálom volt.
Le akarok szállni erről a hajóról!
A BŰZÖS HAJÓ
Helló!
Először akkor hallottam a hajóútról,
mikor a menyasszonyom felhívott, hogy a családja hajókázni megy.
UTAS
És hogy minket is befizettek.
Könnyű volt igent mondani rá.
BULI A TRIUMPHON!
Úgy volt, hogy két napig hajókázunk,
aztán kikötünk Cozumelben, Mexikóban.
És másnap nyugisan visszahajókázunk Galvestonba.
Csodálatos lesz.
De picit izgultam,
mert tudtam, össze leszek zárva a menyasszonyom apjával.
Csak röviddel azelőtt kértem meg tőle a lánya kezét.
És persze azt akartam, hogy kedveljen.
Azt akartam, hogy örüljön,
hogy én leszek a lánya férje.
Kizárólag azért vállalkoztam erre a hajóútra,
hogy együtt lehessek a lányommal, Bekah-val.
Kevéssel azelőtt váltam el, így nehéz időszakon mentem keresztül.
Apa a legjobb barátom.
Hiányzott nekem, és örültem, hogy végre együtt lehetünk.
Határozottan.
Ott van a hajó. Ezzel fogunk utazni.
Olyan, mint egy épület.
Az ember fel se fogja, mekkora egy ilyen hajó,
amíg előtte nem áll.
Olyan, mint egy úszó, oldalra dőlt felhőkarcoló.
Kolosszális.
Ahogy belépsz, van egy nagy előcsarnok csigalépcsővel és csillárokkal.
Ha tovább mész, ott egy játékterem.
Üdv a kaszinóban!
Majd egy nagy csarnokba érsz, ahol korlátlan étel áll rendelkezésre.
Van színház is, ahol élő műsorok vannak.
És ha kimész a fedélzetre, gigantikus sakkfigurákat találsz,
meg boldogan fürdőző embereket.
Bárhová nézel, mindenhol vár valami remek móka.
UTASOK
Épp az esküvőmre készültem. A hajón volt a lánybúcsúm.
Remélem, nem villantok intim testrészt.
Szóval arra jutottunk, hogy egy hajó ideális helyszín lenne a bulihoz.
Emlékszem, hogy nagyon belelkesedtem: „Egy hajóút! Tökéletes lesz.”
Ledobtuk a bőröndöket, és rögtön a bárba mentünk.
VÉSZHELYZETBEN...
Volt ugyan egy biztonsági eligazítás,
de azt hittük, úgysem lesz szükségünk rá.
Miért kéne tudnunk, hol a gyülekezési pont?
Azonnal bulizni akartunk.
Egy szelfit!
ELSŐ NAP
Megszólalt a nagy hajókürt,
és ujjongtunk, hogy megkezdődött a szuper vakáció.
Nagyon boldog voltam.
Azonnal elkaptunk egy italt, és kimentünk a fedélzetre.
Lazítottam,
beszélgettem az apósommal, hogy lássa, rendes fickó vagyok.
Egész nap koktélokat iszogattunk a napon.
Fantasztikus volt.
Emlékszem, épp a bárhoz indultam,
mikor hirtelen felcsendült egy tiszta női hang,
egy lelkes brit nő hangja:
„Helló! Jen vagyok. Nagyon örvendek!”
Ja, szuper csaj volt.
Jó napot! Üdvözlök mindenkit a gyönyörű Carnival Triumph fedélzetén!
Jen volt a Triumph hangja.
- Jen. - Jen.
A Vakációs Barbie.
Gyerünk! Jöjjenek az asztalhoz!
Szóljon a zene! Kezdődhet a műsor?
Imádtam a munkámat.
Imádtam minden egyes aspektusát.
Őszintén kedveltem az utasokat.
Mindig mondtam, hogy egy hajón mindenki jól akarja érezni magát.
Te meg azért vagy ott, hogy ezt lehetővé tedd.
Ennyi. Az emberek szórakozni akarnak.
Újabb gyönyörű nap a Carnival Triumphon. Második nap.
Persze más is van azon túl, hogy bulizunk a vendégekkel.
A hajón lényegében két világ létezik.
Van egy 1200 fős legénységünk,
akik a világ különböző részeiről jöttek.
A Szovjetunióban nőttem fel,
és sose hittem volna, hogy egy amerikai hajón fogok dolgozni,
mi több, élvezni fogom.
BÁROS
Mert a két univerzum teljesen ellentétes.
Ez egy amerikai üzletág.
A vendégek szórakozni jönnek, te viszont dolgozni.
A konyhában legalább heti 70 órát kell dolgozni,
néha többet is.
Kezdetben nagyon nehéz volt.
SÉF
Indiában nem voltam hozzászokva az ilyen kemény munkához.
De ugyanakkor nagyon jól éreztük magunkat.
A fenébe, egy tengerjáró akkor is buli, ha a személyzet tagja vagy.
Intenzív szexuális élet zajlik a hajón.
A francba! Annyi szex, hogy jobb nem is beszélni róla.
Minden kemény és bulis.
HARMADIK NAP
Csodálatos volt Cozumel. Csupa szín, csupa zene...
Kedvesen üdvözölnek, amikor leszállsz.
Szóval ja, alig vártuk, hogy folytatódjon a mulatság.
Emlékszem, Rebekah a vízben pancsolt,
játszott, nevetett, jól érezte magát.
Tökéletes volt. Csodás.
Ha ő boldog, én is az vagyok.
Minden szuper volt.
Jól kijöttem az apósommal,
és rengeteg finom ételt ettünk.
Halálra zabáltuk magunkat.
Cozumelben többet ittunk, mint a hajón.
Ez volt az a leánybúcsú, amiről mindig is álmodtam.
Aztán a hajón rájöttünk, hogy már csak egy napunk maradt.
Mehetünk haza.
Addig minden tökéletes volt. Jobbat kívánni sem lehetett volna.
Nem emlékszem, hogy szálltam vissza a hajóra.
Talán négykézláb. Vagy valaki felcipelt. Egyáltalán nem emlékszem.
Gyalázatosan berúgtunk.
Amint a fejem a párnára esett, kiájultam.
NEGYEDIK NAP
Emlékszem, kinyitottam a szemem, és szétnéztem a koromsötétben.
Gondoltam: „Mi folyik itt?”
REGGEL 05:28
A mennyezeti hangszóróból hallatszik valami.
Te meg csak bámulod.
Aztán hirtelen azt hallod: „Alfa Csapat!”
Alfa Csapat!
Figyelem! Alfa Csapat!
Hirtelen felébredtem, és éreztem, hogy szomjas vagyok.
„Rosszul vagyok. Ez meg iszonyúan hangos.
Kapcsoljátok ki!
Valaki kapcsolja már ki!”
Ideges voltam. Fogalmam se volt, mi az az „Alfa Csapat”.
Nem a saját kabinomban ért a vészjelzés.
Tudják, előfordul.
A fickónál voltam, aki a gépházban dolgozik,
és láttam, hogy leugrik az ágyról, és felkapja a kezeslábasát.
Gondoltam: „Oké, valami gáz van.”
Éjjeles voltam a konyhán.
Azt hittem, ez csak egy gyakorlat.
De pár másodperc múlva láttam, hogy füst zúdul ki a lefolyóból.
Mind azt kérdeztük: „Mi a fasz?”
Felmentem a parancsnoki hídra,
és amint beléptem, tudtam, hogy a helyzet komoly.
Mindenki telefonált, rádiózott, a riasztók visítottak.
Az utasok rohangáltak, dörömböltek. Pánik volt.
Gyertek ki!
Azt hittem, hogy itt a vég. Ez olyan, mint a Titanic. Elsüllyedünk.
Hol van az a gyülekezési pont?
Bekapcsoltam pár rádiót,
hogy megtudjam, mi folyik a hídon.
Hallottam, hogy a tűzoltókat a fedélzetre hívják.
Erre semmilyen gyakorlat nem tud felkészíteni... Zsibbasztó volt.
Talán nem kéne bevallanom, de nem igazán tudok úszni.
Amint felértünk a bulifedélzetre,
megláttam valamit, ami örökre bevésődött az agyamba:
egy nagy, piros uszonyt.
És lángok csaptak ki belőle.
És akkor ébredtem fel igazán:
„Basszus, ég a hajó!”
A kapitány odajött, és elmondta, hogy tűz van a gépházban.
Mi meg teljesen megdöbbentünk: „Mi van?
Meghalunk? Szálljunk mentőcsónakba?
Általános vészhelyzet van? Mi van?”
A tűz egy hajón még ijesztőbb, mint a szárazföldön.
Bármire átterjedhet, nem tehetsz semmit.
Tűzoltó sincs, hogy megmentsen.
Csak álltam,
vártam, hogy a kapitány elmondja, mi van.
Azt mondta: „Tűz ütött ki a hat dízelgenerátor egyikében,
de eloltottuk.”
Gondoltam: „Még van öt másik generátor. Nincs semmi gond. Megleszünk.”
Aztán gondoltam: „Oké, szólnom kell a vendégeknek.”
DE. 6:14
Maximálisan uraljuk a helyzetet.
Nincs értelme a fedélzeten várakozni.
Menjenek vissza a kabinjukba, feküdjenek le, igyanak egy kávét.
Nincs miért aggódni. Nem kell a gyülekezőhelyen várakozniuk.
Ez megnyugtató volt.
Mondtam is a menyasszonyomnak, hogy minden rendben lesz,
menjünk kávézni.
Azt hiszem, krémkaramellest kérek.
És ekkor kialudt a villany.
Azta! Ez pont olyan, mint a hajón.
Hirtelen vaksötét lett a hídon.
Koromsötét.
Totális sötét.
Mi a fene folyik?
Teljesen sötét van. Nem látsz semmit.
Aztán hallottuk, hogy a légkondi kikapcsol.
Ha nincs áram, semmi sincs.
Kezdve az apróságoktól,
mint egy csésze tea, egy kávé, egy szelet pirítós,
egészen a hajtóművekig.
Gyakorlatilag tehetetlenül lebegtünk a vízben.
A hajó irányíthatatlanná vált.
Emlékszem a bizonytalanságra, hogy nem tudom, mi lesz.
Nagyon féltem.
Azonnal bekapcsoltam a mobilomat, hogy írjak a vőlegényemnek,
de gyorsan rájöttem, hogy nincs térerő.
Volt áramszünet máskor is,
de a mérnökök addig bütyköltek, amíg megjavították.
Szóval azt hittem, amint lehűl a gépház, bemennek,
és mindent újra bekapcsolnak.
És egy óra múlva visszatérünk a normális kerékvágásba.
REGGEL 07:57
De nem tudtam, addig mit fogunk csinálni.
„Mi az az égető probléma, amit megoldhatunk addig is?”
És persze volt fény.
Nem volt áram, de a vészlámpák égtek.
Tehát ez nem nagy probléma. A légkondi meg...
Akinek melege volt, kimehetett a nyitott fedélzetre.
Ez sem olyan vészes.
Aztán valaki rájött, hogy a vécék felmondták a szolgálatot.
Árammal működtek.
Nem lehetett leöblíteni őket,
ami több ezer vendég esetén egy igen komoly probléma.
Ki kellett találnunk egy tervet, hogy mit tegyünk.
Kezdetben az volt az ötlet, hogy pisiljünk a vízbe.
Egy férfinak ez okés, de egy nőnek nem.
Beleeshetnek a vízbe.
Így félig viccesen kitaláltam,
hogy szabad pisilni a zuhanyozóba,
ami abban a percben tök logikus megoldásnak tűnt.
Szóval gondoltuk: „Oké, ez jól hangzik.
Csináljuk ezt! Pisiljünk a zuhanyozóba!”
De ami a nagydolgot illeti,
az bizony trükkösebb, mint a másik.
Nagyon fontos információ, emberek!
Mint azt már biztos tudják, a vécéket nem lehet leöblíteni,
és ebből lehetnek még problémáink.
Szent ég! Erre emlékszem.
Kidolgoztunk egy tervet.
Szóval: akinek kisdolga van,
az használhatja a zuhanyozót.
Ami pedig a nagydolgot illeti,
az lesz, hogy piros zacskókat helyezünk el a hajó összes illemhelyében.
Kérjük, végezzék el a dolgukat ezekbe a piros zacskókba,
majd dobják azt a kukába, a folyosókon.
Köszönöm, emberek! Majd jelentkezem friss infóval.
Mi a fene?
Hogy mit csináljak?
Pardon?
Nem!
Ezt már nem!
Arra gondoltam: „Milyen világban élünk?”
Ez nem lehet igaz!
Sose hittem volna, a legvadabb álmaimban sem,
hogy egy nap majd piros zacskóba kell kakilnom.
Tudom, hogy undorító volt, de ez volt az egyetlen lehetőségünk.
Kakilj a zacskóba.
Kösd be, dobd a kukába, a többit meg csak bízd ránk.
Zseniális terv volt.
VESZÉLYES VEGYI ANYAG
Amikor megláttam a piros zacskókat, azt gondoltam: „Jaj, ne!”
Ezt nem.
Gondoltam: „Piros zacsi? Kizárt. Soha.”
Azonnal bekaptam egy Imodiumot.
DE. 10:31
Persze tájékoztatnunk kellett a cég vezetőségét a történtekről.
Volt egy műholdas telefonunk,
és rám bízták a feladatot,
hogy tartsam a kapcsolatot a szárazföldi székházzal.
Amikor hallottam a tűzről a Triumphon,
azonnal krízisüzemmódra váltottunk.
Egy tengerjáró hajó a legnagyobb gép a világon.
A CARNIVAL PR-KÉPVISELŐJE
Ha fellép valami probléma, abból általában nagy baj lesz.
Egy ilyen vészhelyzetben az az első lépés,
hogy kiadsz egy nagyon rövid közleményt,
amit eljuttatsz a médiának.
Valami olyasmit,
hogy: „A Carnival Triumphon tüzet tapasztaltak a gépházban.
A hajtómű nem működik, de már dolgozunk a javításán.”
Azt nem említettük, hogy a vécék nem működnek.
Ilyenkor csak a minimálisat közlöd, semmi többet.
Amit a CNN szerkesztőségében először hallottam a Carnivalról,
az ez a sajtóközlemény volt.
Az állt benne, hogy tűz ütött ki a Triumph fedélzetén.
És hogy megfékezték.
Néhány dolog nem működik, de azért mindenki jól van.
Arra gondoltam: „Ez a kurva CNN!
Foglalkozunk az elnöki beszéddel, Irakkal, Phenjannal, a Vatikánnal.”
A pápa lemondása, az hír. Oké?
Szóval egy ilyen hajós sztori elsőre elég irritáló lehet.
Hát nem.
Azt hittem, pár kisebb csatorna lecsap a sztorira,
de nem lesz országos hír.
A Carnival Triumph jelenleg is sodródik a...
Otthon voltam, amikor felhívott a munkahelyi barátom.
Hogy hallottam-e a tűzről a Carnival Triumphon.
REBEKAH ANYJA
És én mondtam: „Nem, nem hallottam.
De a kislányom azon a hajón van az édesapjával.”
Azonnal rám tört a szorongás, a frusztráció és a félelem.
Nem tudtam felhívni őt.
Nem lehetett beszélni vele.
Kétségbeesetten kerestem az információt, hogy mi történt a hajón.
Ott van a kislányom.
Nem tudtam, jól van-e.
Egy 12 évesnek nehéz, ha nem beszélhet az anyjával,
hogy elmondja neki részletesen, hogy mi történt, mit érez.
Csak arra vágysz, hogy mindkét szülőd ott legyen és megöleljen,
de ezt nem kaphatod meg.
DU. 12:09
Délre már csak azon igyekeztünk,
hogy legyen egy minél „normálisabb” napunk.
De ezerrel sütött ránk a forró nap.
Mindenhol hideg vizet kerestünk.
Bolyongtunk a hajón, próbáltuk kitalálni, hogy mit együnk, mit igyunk,
és miért nincs nyitva a bár.
A hajó belsejében még rosszabb volt.
Percek alatt megfulladtál,
mert nem volt semmi légmozgás.
Hirtelen szinte klausztrofóbiás pánikot kaptam,
és akkor értem arra a pontra, hogy oké,
úgy érzem, soha életemben nem kellett még ennyire pisilnem.
Rettentő sürgősen tört rám.
„Jön velem valaki?”
Mert sötét volt. Szóval jól jött volna egy kísérő.
Nem akartam egyedül menni. Túl ijesztő volt.
Majd az egyik vendég azt mondta: „Tudom, mit tegyél.”
És kivettük a jelzőfényt a mentőmellényből.
Azt mondta, öntsünk rá üdítőt, mert a folyadéktól világítani kezd.
Szóval egész végig égett ez a pulzáló diszkófény, amíg pisiltél.
Nagyon bizarr élmény volt.
Először voltam hajón, de tudtam, hogy ez gáz.
Aztán eszembe jutott, hogy meg kéne mosakodnom.
- Szörnyű volt. - Abszolút undorító.
Ez komoly? Istenem!
DU. 13:27
Úgy délután fél kettőre végre lehűlt annyira a gépház,
hogy a tűzvédelem és a biztonságiak bemehettek,
hogy megnézzék, mi történt.
A mérnökök főnöke ekkor tudta meg,
hogy a helyzet sokkal súlyosabb, mint eredetileg gondolták.
Visszajöttek és elmondták,
hogy a tűz lényegében elégette az összes elektromos kábelt a hajón.
Szóval esélyük sem volt megjavítani a rendszert.
És ennyi.
Teljesen kétségbeestünk: „Most mit csináljunk?”
A szárazföldi központ azt javasolta, hogy hívjuk fel a mexikói Progresót,
a legközelebbi kikötőt,
és kérjünk tőlük egy vontatóhajót.
Akkor tudtuk meg, hogy az új terv szerint
másnap visszavontatnak minket Progresóba.
Szóval nem volt a legjobb időpont, hogy egy kukába végezd el a dolgod.
Eltökélt voltam.
„Nem fogom használni a piros zacskót.
Ki fogom bírni.”
DU. 5:58
Ahogy kezdett bealkonyodni, és az első nap a végéhez közeledett,
előttünk állt az éjszaka,
és rájöttünk, hogy nem alhatunk a kabinunkban, mert túl meleg van.
Akkor már 9, 10, 12, 13 órája sodródtunk a vízen.
Mennyi az idő? Hat óra. Úgy 12-13 órája.
Aztán láttam, hogy az emberek kirángatják a matracukat a fedélzetre.
Felhoztuk a matracokat az emeletünkről, és lefeküdtünk a folyosón.
Ismeretlenek feküdtek melletted, akikkel talán szóba sem állnál.
Gondoltam magamban: „Ez nem jó.”
Mindenki örült, hogy lefekhet. Érzelmileg roppant kimerítő nap volt.
Csak arra vágytunk, hogy reggel megpillantsuk Mexikót,
kiugorjunk a partra, és bedobjunk egy margaritát.
De amikor felébredtem, nem úgy volt.
„Hol a fenében van Mexikó?”
ÖTÖDIK NAP
REGGEL 08:03
Jó reggelt kívánok, hölgyeim és uraim!
Remélem, sikerült aludniuk egy kicsit,
dacára a nehéz körülményeknek.
A vontatóhajó a terv szerint délben 12-kor érkezik meg.
Hamarosan jelentkezem.
Másnap felébredtünk, és minden más volt.
Lementem az alsó szintre,
ahol láttam és éreztem a betegség szagát a levegőben.
Itt vannak a hírhedt kakizsákok.
Az tele lehet ürülékkel.
Persze gond volt az étellel is.
Másnap reggel minden romlandó ételt kidobtam,
és elkezdtem szendvicseket csinálni, hagymával, paradicsommal, ami volt,
a hajó 3000 éhes vendégének.
Ez az ételsor. Összesen négy sor kanyarog.
Nagyjából két órán át kellett sorba állni.
Amikor megnézted, hogy mire is vártál annyit,
egy darab ázott kenyér kaptál, egy paradicsomos-salátás szendvicset.
Nagyon más volt, mint az első nap, amikor mindenhol étel volt,
fagylaltgép és pizzahegyek.
Ez micsoda?
Babapiskóta.
Kérnék belőle párat.
Köszönöm.
Hirtelen az emberek túlélő üzemmódba kapcsoltak.
Mindenki annyi ételt harácsolt, amennyit csak tudott.
Egy hamburgert kérek.
Szóljon annak, aki tízet kért, hogy adja vissza. Csak egyet akarok.
Nevetséges harácsolás zajlott.
Az emberek mindent mozdíthatót bevonszoltak a kis táborhelyükre.
Arra gondoltam, hogy ezek az amerikaiak
most kicsit belekóstolhatnak abba, hogy milyen volt egy diktatúrában élni,
ahol az ilyen szarság mindennapos, és senkit sem lep meg.
Igen. Üdv a Szovjetunióban, emberek!
Olyan, mint egy nyomornegyed. Mindenhol emberek alszanak.
Egyesek lepedőt terítettek a székük fölé,
sátorvárost építettek.
Közben beindult a harc a nyugágyakért. Lökdösték egymást, verekedtek.
„Ez az én helyem, ők velem vannak. Ne merj szórakozni velünk!”
Ez is jellemző volt.
- A GPS-ed szerint az F-en vagyunk? - Igen.
Akkor cseszhetjük.
Az lehet.
DU. 13:43
Egyszer hirtelen kinéztünk, és ott volt egy másik hajó.
Köszönjük!
Azt hittem: „Igen! Meg fognak menteni minket.”
A közelben volt az egyik testvérhajó, a Legend.
Odajöttek, hogy segítsenek.
Inkább csak élelemszerrel segíthettek, mert logisztikai és biztonsági szempontból
lehetetlen 4500 embert áttenni egyik hajóról a másikra.
Ez egy bonyolult procedúra.
Csónakokat eresztesz le,
hagyod, hogy néhány utas beszálljon,
átviszed, kikötsz, felviszed az utasokat, majd kezded elölről.
Elszakította.
Te jó ég!
Nem megoldás.
Úgy fotóztak minket az óceán közepén, mint valami cirkuszi állatokat.
Miközben ők buliztak. Abba sem hagyták a táncot.
A YMCA-t táncolják, míg én ideát Imodiumon élek.
Látványossági voltunk a hajókázásukon.
Igen.
Hűha! Nagyon közel vannak!
Aztán hirtelen eszünkbe jutott:
„Vajon kaphatnánk tőlük internetet?”
Próbáltunk minél közelebb nyomulni, hátha tudunk mobiljelet szerezni.
Mindenki a fedélzeten volt, magasra tartotta a mobiltelefonját.
Van valakinek jele?
És aztán lett jel.
Arra gondoltam: „Ez nem jó.”
Mert most mindenki elkezd összevissza telefonálgatni,
hogy az óceán közepén ragadtak, nincs áram,
és piros zacskókba kell kakilniuk.
Azonnal felhívtam anyát.
El sem tudom mondani, mit éreztem, mikor megláttam a nevét a telefonomon.
Meséltem az áramszünetről és a piros zacskókról.
Elmondtam, hogy milyen rémes a helyzet.
Nem hittem volna, hogy Rebekah-nak valaha piros zacskóba kell kakilnia.
Az ember horrorfilmekben lát ilyesmit.
És miközben a hajón ez folyt,
csodálkoztam, miért nincs róla semmi a hírekben.
Egyre több családtag fordult a CNN-hez.
Kapcsolatba léptek a szerkesztőségekkel, részleteket közöltek,
amik jóval súlyosabbak voltak a sajtóközlemény tartalmánál.
Várjunk, nem működnek a vécék?
És az emberek zacskókba végzik a dolgukat? Mi van?
Akkor jöttünk rá, hogy ennek van hírértéke.
Több mint 4000 utas és dolgozó
sodródott egész éjszaka egy óceánjárón a Mexikói-öbölben.
Egy hajón lévő asszony így írta le a helyzetet a férjének:
Nincs áram. Vödrökbe és zacskókba végezzük a dolgunkat.
Hirtelen ezer sztori került elő a hajón lévő állapotokról.
A négynapos hajókázás rémálommá változott.
4200 ember sodródik tehetetlenül a vízen.
Jézusom! Ez hogy történt?
Végre kibújt a szög a zsákból.
De ha a hógolyó gurulni kezd, a lavinát nem lehet megállítani.
A hajón fogytán az étel,
és a megmentésre váró utasok egyre indulatosabbak.
Minden tengeri katasztrófát figyelemmel követek.
Ez a munkám.
ÜGYVÉD
Láttam a hírekben, hogy mi történt, és égnek állt a hajam tőle.
Gondoltam: „Mi ez? Ez abszurdum!”
Fizető utasokról beszélünk.
A Carnival az egyik legnagyobb hajótársaság a világon.
Egy globális, több milliárd dolláros cég.
De tudtam, hogy az elmúlt években más hajóikon is voltak gondjaik a tűzzel.
Füst lepi el a csaknem 300 méter hosszú Carnival Splendort.
Így amikor láttam, hogy a Carnival Triumph is így járt,
nyilván azonnal kíváncsi lettem.
DU. 12:17
Addigra megnyugtattuk az utasokat,
hogy hamarosan mindenki biztonságban kijut a szárazföldre.
Aztán felhívtak a partról, hogy a terv változott.
Elmondták, hogy az áramszünet miatt
a hajó 100 tengeri mérfölddel távolabb sodródott.
Már nem voltunk Mexikó közelében.
Az új terv az volt, hogy az utasokat az alabamai Mobile-ba visszük.
Ez további két napot jelentett, minimum.
A szívem szinte megállt. Mintha...
Mi van? Ez totális katasztrófa!
Megtudtuk, hogy Progreso helyett Mobile-ba megyünk.
Ettől mindenki feldühödött.
- Olyan volt, mintha arcon ütöttek volna. - Igen.
Még három napot ezen a hajón? És a helyzet nem lesz jobb.
- Kezdtük érezni a vizeletszagot. - Igen.
A vécék egyre jobban bűzlöttek.
Nem folyt le a vizelet,
így lassan feltöltötte a zuhanyozók alját,
és ott lebegett, nem tudott lefolyni.
Akkor jöttünk rá, hogy meg vagyunk cseszve.
Amikor Jen bejelentette, hogy még két-három napig ez lesz,
azt hittem, nem fogom kibírni.
Nem bírom ki még ennyi ideig,
hogy visszatartsam a székletemet.
Rendben. Visszajöttem.
Szóval kezdtem mosdókat keresni.
Mert azt pletykálták,
hogy valahol vannak működő mosdók és vécék.
- Működik a vécétek? - Nem.
- A mi vécénk nem működik. - Oké.
Ahogy benyitottam a mosdókba,
azonnal láttam: „Ez sem működik.”
A következő sem.
„Ez undorító! Ez nem működik.”
Muszáj volt elvégeznem a dolgomat.
Végül bementem az egyik nyilvános vécébe.
Ennél undorítóbb dolgot még életemben nem láttam.
Az emberek vécépapírral letakarták a kakit,
aztán rákakiltak annak a tetejére.
Szóval egyik rétegre rákerült a másik réteg.
Mint egy lasagne.
A 3-as, 4-es, 5-ös fedélzet tiszta. Kitakarítottuk.
Azt is használhatja, ha akarja.
Remek. Köszönöm!
Találtam egy működő vécét,
ami nagy megkönnyebbülés volt, de egyben kínos is, apósomék miatt.
„Hahó! Már biztos kell kakilnotok.
Tudok egy működő budit, amott. Remélem, jól vagytok.
Használtátok a piros zacskót?”
Nagyon fura beszélgetés lenne.
A Carnival a szórakozásról szól.
És a legénység tagjaként minket arra utasított a cég,
hogy szerezzünk jó élményeket az utasoknak.
Így megszületett a döntés, hogy ingyen italokat adunk a bárban.
Kimondottan elleneztem, hogy a bárt kinyissák.
Mindenki be fog vadulni.
Helló Most elkezdtek ingyen italt osztogatni.
Ennek nagyon örvendtünk.
„Ingyen pia? Menjünk!”
- Ez az! - Végre valami.
- Ez is valami. - A hajón bulizni kell.
Van ingyen pia. Gyerünk!
Mindenki felpakolt piából, vitt a kabinjába is.
A legőrültebb, legpörgősebb, legrészegebb este volt.
„Csak adjatok piát! Igen!”
Minden remekül ment.
Aztán egyesek elkezdtek lepisilni a hajó fedélzetéről.
Gondoltam: „Baszki!”
Bedobálták a piros zacsikat a mentőcsónakba.
Valaki eldobta a kakizsákot,
de a szél visszafújta,
egyenesen valakire, aki a lenti nyitott fedélzeten ült.
Biztos gondolta magában: „Mi a fasz?”
A mellettünk lévő sátorban egy friss házaspár vert tanyát.
Ott szexeltek előttem, egy széken.
MEZTELENKEDNI TILOS
Gondoltam: „Nincs egy lepedőtök?” De nem, az orrom előtt tették.
Talán nem bírták a piát, mert verekedés tört ki...
Kezdett ijesztő lenni.
Egy apának kötelessége megvédeni a lányát, és nem tehettem semmit.
Az egésztől... olyan kicsinek éreztem magam.
Mert ez folyik körülötted, és te nem tehetsz semmit.
Aztán rájöttünk, hogy ennek véget kell vetni.
Be kell zárni a bárt!
Egy apró győzelemnek tűnt, mert szórakozhattunk egy kicsit,
és meg tudtunk feledkezni a valóságról.
Magunkra maradtunk a tengeren.
DU. 15:01
Nagy öröm volt végre megpillantani a vontatóhajókat.
Végre megérkezett az AAA!
Mert azt jelentette, megmozdulunk.
Láttuk az alagút végét.
Úgy tűnik, a hajó arra megy.
Ez pedig csillapítja a lengésünket.
Biztos tolatni fog. Igen, határozottan.
De mikor a vontatóhajók elkezdtek húzni...
minden megváltozott.
Haver, ez a dőlési szög őrületes lesz a videókon.
Végre mozgásban voltunk, csakhogy a hajó dőlése megváltozott,
és minden oldalra dőlt.
A vontatóhajók elkezdtek tolni. Vigyázz a mobilodra!
Hirtelen az időjárás rosszra fordult.
Ekkor már kezdtem sejteni,
hogy konkrétan ez lesz az utolsó csepp a pohárban.
És abban pillanatban minden kiömlött.
Te jó ég!
Az egész trutyi kifolyt.
Itt is tocsog minden.
Mi?
Képzeld el, hogy a vécé egész tartalma, húgy, szar, minden,
mindenhová szétfolyik.
Te jó ég!
- Vigyázz! - Vigyázz!
Innen már gyorsan eldurvult minden.
Az egész szennylé a padlóra ömlött, és egyre csak folyt.
Tisztítatlan szennyvíz.
A francba! Ez csúszós.
Végigmész a folyosón,
és minden tocsog. És tudod, miben állsz.
Konkrétan... ürülékben.
Leugrottam a felső ágyról, és rögtön nedves lett a lábam.
Nem értettem: „Mi a fasz?”
Rémes volt. Be kellett fognom az orromat.
Szörnyen gusztustalan volt.
Mindenhol ott volt.
Ekkor már semmi sem érdekelt, csak hogy leszállhassak erről a hajóról.
HATODIK NAP
Az éjszakai órákban kezdtek befutni az újabb részletek,
a beszámolók, hogy mi történik a hajón.
A kabinunkat elöntötte a víz. Szennyvízben tocsogunk a folyosón.
Szar és pisi borítja az étkező padlóját.
Ez durva volt. Szent ég!
Az új főnökünk, Jeff Zucker, aki folyton javítani akarta a nézettséget,
úgy döntött, hogy mindent feltesz erre a sztorira.
Sokat kockáztatott, de muszáj volt vállalnia.
Ő volt az új nagyfőnök, és a csatornának nézőkre volt szüksége.
És hajlandó volt mindent feltenni egy lapra.
ÉLŐ ADÁS
Gyorsan rémálommá vált az álomvakáció
több ezer utas számára, akik egy óceánjárón rekedtek.
Szennyvíz csöpög a falakon.
Mindenről beszámoltunk.
Nézzük meg egy kicsit a hajó belsejét!
Sok ember összezárva egy kis helyen...
Beszéltünk ügyvédekkel, járványügyi szakértőkkel...
E. coli, szalmonella, shigella.
Sőt még egy pszichológussal is, hogy segítsen megérteni,
mit jelentett az utasoknak elviselni ezt a kálváriát.
Állandóan azon törtük az agyunkat, hogy még milyen lehetséges szögből
tudnánk bemutatni a sztorit reggel, délben és este.
Valahányszor szóba került a hajó a hírekben,
mindig beszámoltak valami újabb problémáról.
Gondoltam: „Istenem, ezt a káoszt!”
Elkezdtem utánanézni a dolognak, és megdöbbentett, amit felfedeztem.
Két év alatt kilenc alkalommal hibásodott meg az üzemanyag-vezeték,
miközben a hajók a tengeren voltak,
ami potenciálisan tüzet okozhatott volna a fedélzeten.
Ez hihetetlen.
Egy közönséges orosz rulett.
Emberi életekkel.
ESTE 23:23
Akkor már azt sem tudtam, milyen nap van, hány óra van.
Nem tudtam, hány napja voltunk a hajón.
Egy idő után már nem tudod követni.
Csak azért kelsz fel, hogy majd lefeküdj,
és reméled, hogy hazajutsz.
HETEDIK NAP
Amikor így csapdába esel a tengeren, az agyad megszalad.
Azt hiszem, egyszerűen csak azt akartuk, hogy hazajussunk.
Elegünk volt.
Kikészített a bezártság.
De nem tehettünk semmit. A probléma foglyai voltunk.
Fogolynak éreztem magam.
Igazi „végítélet” volt. Olyan volt, mint a Survivor, nem?
Emlékszem, egy idősebb úr még bibliakört is indított.
Mily édes volt
A kegyelem
Az órában
Mikor először hinni kezdtem
Mindent úgy terveztem meg, hogy csodálatos legyen.
De aztán rémálom lett belőle, és nem ezt akartam.
Kudarcot vallottam.
Ne nézz rám...
Rémes szituációban voltunk, és semmit sem tehettem.
Igen.
NYOLCADIK NAP
Éjszaka elvezettem Mobile-ba.
Ott akartam lenni a kikötőben, amikor a lányom odaér.
Megálltam a kikötő szélén.
És hirtelen mindenhol ott volt a média.
Mindenki telefonált, mindenki interjút akart.
Döbbenetes volt.
Az utolsó, amit mondott nekem, és ez volt a legnehezebb:
„Anya, úgy félek, hogy többé nem látlak.”
DU. 16:17
Az utolsó nap rettentő hosszúnak tűnt.
Már csak a végét vártam.
Azt akartam, hogy az emberek hazamenjenek,
és egy forró zuhany után bebújjanak egy szép ágyba.
A magam számára pedig csak egy kis nyugalmat akartam.
Megérkezett a helikopter.
- Rendben. - Rendben.
Ahogy közeledtünk a parthoz,
egyre több repülőt és helikoptert láttunk.
És akkor már tudtuk, hogy valószínűleg ott a média.
Már csak 50-55 kilométerre vannak a parttól,
a hajó hamarosan megérkezik Mobile-ba.
Hamarosan további történeteket és videókat ismerhetünk meg.
Tök durva volt. Befolyt a liftbe is.
Úgy csöpögött, mint az eső.
Záporozott a szennyvíz.
A sztorit rettentően felkapták.
Egyre nagyobb és nagyobb lett.
De sehogy sem akart meghalni.
Amikor felmész a Twitterre,
és ott van egy rohadt nagy hashtag,
hogy a #APokoliSétahajó, tudod, hogy mindenki követi a hírt.
MICSODA RÉMÁLOM! A HAJÓ NEVE MOST „ÚSZÓ VÉCÉ”
NEM SZÍVESEN DOLGOZNÉK MOST A CARNIVALNAK
ALUDNOM KÉNE, DE MUSZÁJ KÖVETNEM A SZTORIT A CNN-EN
A kockázat kifizetődött a CNN-nek.
A „bűzös hajó” volt a legnagyobb hír egész Amerikában.
Üdv újra a Carnival Triumph Fiesta nevű báltermében!
Ez a szuper karaoke bár immár hivatalosan is egy vécé. Oké?
A rémálomvakáció a Carnival Triumphon...
...hat napig kakilt műanyag zacskóba a tengeren.
Ezen a ponton az ügyből egy PR-katasztrófa lett.
Elég legyen! Elég a címlapsztorikból!
Sejtettük, hogy a média részéről totális vérfürdőre számíthatunk,
amint a hajó a kikötőbe ér.
ESTE 21:29
Itt jön! Most fut be!
A kikötőben egy csomó ujjongó, kiabáló ember fogadott.
Transzparensekkel vártak.
Érezni lehetett a lelkesedésük energiáját,
hogy végre megjöttünk.
- A megkönnyebbülést. - Megjöttünk.
Halljátok a hajókürtöt? Nézd, mennyire örülnek neki!
Emlékszem, megköszöntem a személyzetnek.
Talán benne van a munkaköri leírásukban, hogy „emberi ürülék felszedése”?
A jövőben jobban értékelem a saját mosdómat.
A HAJÓ BEFUTOTT MOBILE-BA
Nagyon büszke voltam magamra, hogy kibírtam,
és nem roppantam össze.
Büszke vagyok a csapatra,
hogy mindenki összetartott, és iszonyú keményen dolgozott.
Már láthatjuk a leszálló utasokat.
Igen, most szállnak le az emberek.
Nézd, a személyzet fel-alá szaladgál!
Azt hittük, teljesen lesújtó lesz az utasok véleménye, miután leszálltak,
de megdöbbentünk és megkönnyebbültünk,
hogy milyen sokan dicsérték az utasok a legénységet az emberfeletti munkáért.
Emlékszem, ahogy leszálltam a hajóról, egyenesen anyámhoz rohantam.
Futottam, ahogy bírtam, és a karjaiba ugrottam.
Annyira megkönnyebbültem, amikor végre ismét megölelhettem.
És folytak a könnyeim, a megkönnyebbülés könnyei.
Kicsit erősebbnek érzem magam, mint amilyen voltam.
Azért mentem el erre a hajóútra, hogy átéljünk egy boldog kalandot,
mert Bekah és Apa remek páros.
De kiderült, hogy ennél is többek vagyunk,
hisz annyi mindent át tudunk vészelni együtt.
Jót vagy rosszat.
Jó érzés volt földet érni.
Ott voltam a leendő apósommal.
Kezet fogtunk, ölelkeztünk és ujjongtunk,
hogy együtt sikerült átvészelni ezt is. És egyszer se használtunk piros zacsit.
MIUTÁN A HAJÓ BIZTONSÁGOSAN VISSZATÉRT,
FRANK SPAGNOLETTI BEPERELTE A CARNIVAL CRUISE-T.
El sem szabadott volna indulnia.
Dokumentumok bizonyítják, hogy az a hajó tűzveszélyes volt.
Az egész eset megelőzhető lett volna.
Szóval jó esélyünk volt.
Csakhogy belefutottunk a jegyproblémába.
Az utasoknak nincs joguk pert indítani,
mert a Carnival ügyvédei szerint a jegy megvásárlásával elfogadták,
hogy az „egyáltalán nem garantálja a biztonságos utat,
a hajózásra alkalmas hajót,
az egészséges ételeket, a higiéniát és a biztonságos körülményeket.”
Ezt bezzeg nem reklámozzák.
Ez elképesztő.
Ha az emberek tudtak volna erről a záradékról,
valószínűleg nem vettek volna jegyet.
Én biztos nem vennék.
FRANK ÖSSZES ÜGYFELE KÁRTÉRÍTÉST KAPOTT
ASHLEY IDŐBEN ODAÉRT AZ ESKÜVŐJÉRE
A KOSZORÚSLÁNYOK AJÁNDÉKA PIROS ZACSKÓBA VOLT CSOMAGOLVA
DEVIN ÉS AZ APÓSA MINDEN ÉVBEN EGYÜTT NYARALNAK,
DE KIZÁRÓLAG SZÁRAZFÖLDÖN
LARRY ÉS REBEKAH TOVÁBBRA IS HAJÓKÁZNAK,
DE NEM A CARNIVALLAL
ABHI SOSEM TUDOTT TÖBBÉ UGYANÚGY TEKINTENI A LASAGNÉRA
A CARNIVAL 115 MILLIÓ DOLLÁRT KÖLTÖTT A TRIUMPH FELÚJÍTÁSÁRA
MA MÁR ISMÉT A VIZEKET JÁRJA
AZ ÚJ NEVE: CARNIVAL SUNRISE
A Carnival a tüzet balesetnek tekintette.
Állítják, mindent megtettek a hasonló esetek elkerüléséért.
Az utasok kártérítést, 500 dollárt és ingyen utat kaptak.
A Carnival felújította a teljes flottát.
Az étkezésre, higiéniára, biztonságra
és a hajó állapotára vonatkozó záradékot eltüntették.
A feliratot fordította: Györfi Rita