Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag var hemma, klockan var runt 22 eller 23.
Då ringde min telefon och det var den högsta chefen på företaget.
Jag svarade och då sa han bara: "Jag hatar dig."
Han sa: "Jag hatar dig! Fan, vad jag hatar dig!"
Och så la han på.
Det var allt.
Han ringde jättesent och sa att han hatar mig.
HJÄLP
En vanlig dag på American Apparel.
Ett nytt klädmärke har dykt upp i olika städer i USA.
American Apparel.
Ett av de populäraste och snabbast växande klädmärkena i landet.
Det kändes häftigt för att det var så annorlunda, det gillade jag.
American Apparel har öppnat butiker i elva länder
och har en försäljning på 300 miljoner dollar.
Wow, jag vill vara med.
Det blev som en modesekt.
Läget?
Och Dov var ledare.
Vidrigt!
Han hade en sån energi kring sig.
T-shirtar som är sköna och snygga och tillverkas på ett schyst sätt.
Dra ner dem. Snyggt.
Reklamen var praktiskt taget mjukporr.
Sexuella inslag i modebranschen är oundvikliga.
Företaget blev mitt liv.
Jag hade en assistent och vd:n ringde och sms:ade.
Jag kände mig som kung i branschen.
Jag älskade varenda sekund,
tills det gick över.
Dov var oförutsägbar.
Jävla idiot!
Han pushade folk så långt det gick.
Du duger inte! Du är för svag!
Sen kom lågkonjunkturen.
Det har inte gått speciellt bra för American Apparel.
Det är en jävla katastrof. Lös det.
Det blev galnare allteftersom.
Vi har sett ett klipp där han springer omkring naken
med två kvinnliga kollegor i rummet.
Driver du med mig?
Det var fullständigt avhumaniserande att vara anställd vid det företaget.
Helt sjukt.
Sluta jobba nu, allihop.
American Apparel blev till ett eldklot.
Någon har drivit företaget i botten.
Jag lär få gå i terapi tills jag dör.
Jag måste härifrån, det är inte klokt.
SEKTEN AMERICAN APPAREL
Ska jag behöva gå in, som inte ens hunnit börja med Ozempic?
Det var i mitten av 2000-talet.
Alla hade Ugg-kängor.
Facebook var nytt.
Och folk rasade över Janet Jacksons trasiga kläder.
En dag när jag var på väg hem i tunnelbanan fick jag en City Weekly.
På sista sidan var det reklam för en klädaffär.
"Öppnar nu", stod det, bredvid en tjej som särade på benen.
"Här snackar vi mode", kände jag.
Företaget hette American Apparel.
Det stod att de sökte medarbetare, så jag gick dit.
Jag har alltid älskat mode.
Det kändes naturligt.
Men jag hade inlärningssvårigheter under uppväxten.
Jag sökte en massa jobb i modebranschen, men fick aldrig nåt.
Så jag sålde telefonsex.
Hej sötnos, det är jag...
Tilly McEloise. Hur är det?
PERSONAL SÖKES
När jag kom till intervjun var jag säker på att få nej igen.
"Jag får fortsätta sälja telefonsex tills jag dör."
Men jag gick in, och där satt det en tjej i omklädningsrummet.
Hon fick mitt cv, som var i stort sett tomt.
Men hon kastade det åt sidan,
granskade mig och frågade: "Vad vill du ha för uppgift?"
Och jag bara: "Marknadsföring, tror jag."
"Toppen, du får bli lokal marknadsföringschef."
"Kan du börja idag?"
Och jag bara: "Häftigt."
DET HÄR ÄR JONNY.
"Vi kör."
Det nya klädmärket American Apparel dyker upp i amerikanska städer.
Plötsligt har de många butiker.
En American Apparel-butik öppnade i området.
Jag var på en intervju och lämnade in mitt cv,
men de kollade nog främst ens vibe.
DET HÄR ÄR CARSON.
Jag blev väl godkänd. Det var nog min fysik.
Jag är lång och smal, det var så folk såg ut i deras annonser.
Jag hade näspiercing, uppklippt hår och rejäla glasögon.
DET HÄR ÄR E.J.
Jag försökte se ut som ett hipstercykelbud.
Det var det de sa att de sökte, de sa inte att jag var erfaren.
Utan bara: "Du ser perfekt ut."
De anställde galningar och nördar.
En väldigt spretig skara.
En slogan var faktiskt:
"Om ni ser nån snatta, berätta att vi söker personal."
Jag hade inte råd med kläderna på American Apparel,
så jag och min kompis gick dit och snattade.
Jag hade nog blusen jag hade snattat när jag gick på anställningsintervjun.
Chefen synade mina kläder, tog en bild och sa: "Du börjar på måndag."
DET HÄR ÄR MICHELLE.
Jag kände mig utvald.
"Jag är cool. Jag är en American Apparel-människa."
Skälet till att American Apparel är så stort just nu
är att de erbjuder en ny, ren look.
Det kändes annorlunda mot att gå in i andra klädbutiker.
Det var inte som The Gap eller J.Crew, utan sexigt och coolt.
Vi säljer baskläder som folk använder till att skapa en egen stil.
En lockelse med American Apparel var att det var motsatsen mot andra märken.
Det här hände vid samma tid som kändisars barn började bli kändisar.
The Simple Life var en grej.
Det var trashigt med loggor överallt.
American Apparel var så enkelt.
Det var baskläder utan logga i alla tänkbara färger.
Man drogs till det som en nattfjäril dras mot ljuset.
Vi har gjort om i butiken så att den är mycket luftigare.
När jag började jobba
handlade det om att klä skyltdockor och organisera i butiken.
Kolla på alla härliga färger.
Jag hörde viskas:
"Det här är så läckert. Jag ska skicka en bild till Dov."
Och jag tänkte: "Vem är Dov?"
- Ska vi köra? - Ja.
Man når aldrig fram.
Som människa är man präglad att ständigt försöka bättra sig.
Saker utvecklas och förändras. Klädindustrin måste omdefinieras.
Jag driver American Apparel på instinkt och impulser.
Jag försöker riva alla murar.
Läget?
DET HÄR ÄR DOV.
Det här är Dov Charney, en bombastisk, Kanadafödd klädentreprenör i Los Angeles
som säger sig leda ett korståg
för att krossa modeindustrins kultur av utnyttjande av arbetare inifrån.
Det här är hela grejen. T-shirts som är snygga och sköna
och tillverkas på ett schyst sätt.
Kläderna tillverkades i Amerika, inte i sweatshops, och det kändes grymt.
Det var inte bara coolt, utan också meningsfullt.
Du är spänd. Slappna av, vi är i Kalifornien!
Dov Charney är den största tillverkaren som fortfarande gör t-shirts i USA.
Hans anställda får en bra bit över minimilönen.
Vi har undervärderat det här i 30 år. Det är hårt arbete.
Allt tillverkades i Amerika. Det var American Apparel ensamma om.
Kritikerna sa: "Det här kommer aldrig att lyckas."
De sa att affärsmodellen var ohållbar, men han höll fast vid den.
Vi försöker göra saker själva.
Vi konkurrerar med Kina och jag säger bara: "Kom igen, jag är redo."
Sån är jag.
Dov brann för immigrationsfrågan och såg inte vitsen med att ha gränser.
Jag tror på öppen invandring.
Folk ska kunna bosätta sig var de vill i världen.
Det vägde tungt för mig. Det fanns så mycket bra med företaget.
- Vad är nyckeln till framgång? - Passion.
- Bara det? - Bara det.
Första gången Dov kom till butiken var jag helt till mig.
Nån sa: "Dov kommer hit. Var beredda."
Alla var på helspänn.
Man hörde honom och kände hans närvaro innan man såg honom.
Jag vill inte överdriva, men varför inte?
Måndagskvällar är viktiga, för då kommer leveranserna.
Då gäller det att få ut jeansjackorna på golvet.
När jag såg honom tyckte att han var så sexig.
- Vad heter du? - Kayla.
Hej, Kayla.
Han höll ett peptalk.
"Vi ska ta över världen. Är ni med mig eller inte?"
Det var en show, och sånt älskar jag.
- Får du höra att du är överenergisk? - Ja, dagligen.
Jag föddes övertaggad.
Dov var American Apparel ut i fingerspetsarna hela tiden.
Han sov nästan aldrig. Han tog inte ens rast för att äta.
Han gav folk sitt nummer: "Ring när du vill, dag som natt."
Och han förväntade sig samma sak av de anställda.
Han svarar inte för att klockan är fyra på morgonen.
Nej, han svarar inte mitt på dagen heller.
Jag började jobba över sent och tog aldrig ledigt.
Hade man en 40-timmarsvecka var det för att man hade varit hemma sjuk några dagar.
Ingen jobbade så lite.
Under en tvåveckorsperiod, utöver de 80 timmar jag jobbade,
hade jag drygt 120 timmars övertid.
Jag jobbade 36 timmar i sträck nån gång.
Löneavdelningen trodde mig inte och fick kolla på övervakningsfilmerna.
Eftersom man var med varandra hela tiden
lärde man känna varandra på djupet.
Jag började förstå att det inte bara var jag som gick i terapi,
att alla är sårbara.
Andra hade mammor som min mamma, med psykisk sjukdom.
Det kändes så häftigt.
Innan jag började på American Apparel knarkade jag jättemycket.
Men jobbet där gav mig ett syfte och en gemenskap.
Jag kommer från en mormontät region och fick en väldigt mormonsk uppfostran.
Men i takt med att jag blev äldre började jag ifrågasätta kyrkan,
och det var det många där som inte uppskattade.
Så när jag var 17 år rymde jag hemifrån.
Jag sökte efter nåt helt annat.
American Apparel blev det där som jag hade sökt.
American Apparel-reklamen bröt mot alla regler som fanns vid den tiden.
American Apparel har fått skarp kritik för sin senaste kampanj.
Det är inte första gången American Apparels reklam är i blåsväder.
Reklamen var praktiskt taget mjukporr.
Sexuella inslag i modebranschen är oundvikliga.
Att folk plötsligt ska vara skraja för sex går inte ihop.
Dov verkade plocka modeller i butikerna.
Han valde ut tjejer som han tyckte var snygga och roliga och fotade dem.
Charney är ständigt på jakt efter kvinnor som Natasha här.
Han fick syn på henne på gatan,
hoppade ur sin limousin och erbjöd henne jobb.
- Är det sant? - Helt sant.
Tänkte du inte: "Vad är det här för äckel?"
Jo, jag blev chockad. "Vem är den här typen?"
Trots misstänksamheten ställde hon upp och jobbar nu på American Apparel.
Kvinnorna i reklamen var inte sminkade och poserade inte på ett inövat sätt.
Vi går ner hit. Det är fint med lite bristningar.
Är du med?
Det var personer som inte följde skönhetsnormen,
som inte var trådsmala, inte hade löshår och en massa smink.
Man kände igen sig.
Det var också fint att man namngav människor.
Man berättade om dem.
Ja, det blev ibland väldigt utmanande, men tanken var genial.
- Jobbar modellen här? - Ja, där nere.
Det intressanta med Dov Charney och American Apparel var
att det fanns både gränsöverskridande och idealism.
Sexet utan idealism skulle bara ha varit sunkigt,
medan idealismen utan sexet bara skulle ha varit tråkigt.
Dov förkroppsligade och levde ut de här övertygelserna,
och företaget expanderade otroligt snabbt.
Du kan inte vara iväg och luncha med folk.
Du måste börja tidigare och sluta senare. Det är ingen lek.
Det var en tävlingsstämning. Man behövde särskilja sig från de andra
så att inte Dov skulle komma och be nån annan att ta över ens jobb.
Jag har frågat en miljon gånger.
Dov var gränslös och sa vad han tänkte. "Det här är fel."
Du har fel. Det finns inget här.
Det tilltalade mig, för det var raka motsatsen mot det jag kom från.
Du kan dra härifrån.
Så jag svalde det med hull och hår.
"Okej, för att vara en framgångsrik vuxen måste man vara konfrontativ."
Jag klättrade från den lägsta positionen till butikschef på ett halvår.
Och det var en stor butik.
Men jag kände fortfarande att jag hade saker att bevisa.
Det fanns mer av företaget som jag kunde bli en del av.
Grundläggande för American Apparel
är vårt revolutionerande koncept med sweatshopfri tillverkning.
Alla våra produkter tillverkas och marknadsförs
på vår 75 000 kvadratmeter stora fabrik i Los Angeles,
USA:s största klädfabrik.
Allt skedde där.
All marknadsföring, all design och all klädtillverkning.
Efter college tänkte jag:
"Om poängen med att läsa vidare är att få ett bättre jobb,
varför inte bara skippa det och söka jobb på fabriken?"
Så jag skickade in en ansökan och fick jobbet.
Att få jobb på fabriken var stort för mig.
Det var där allt hände, så det var häftigt.
"Det här är den jag är nu."
Titta, här sitter en massa människor och jobbar hårt med att sy kläder.
Hola!
När man fått jobb på fabriken
var beviset för att man invigts i Dovs inre krets
att man fick ett startpaket som innehöll en Leica-kamera,
en ny BlackBerry-telefon,
ett exemplar av Makt - de 48 lagarna, en bok med framgångsstrategier,
och en Hitachi-vibrator.
Jag behöll telefonen, jag behöll kameran,
jag behöll givetvis vibratorn,
och jag slängde boken.
Jag brydde mig bara om sex, droger och t-shirts.
I butikerna, i fabriken och i styrelsen var sexet ständigt närvarande.
Alla låg med alla.
Man kunde se anställda ha en snabbis i trapphuset.
Vi var unga och kåta.
Stämningen var att sex skulle vara fritt.
Det ingick i revolutionen.
Trots minskade vinster i detaljhandeln
stiger American Apparels försäljning.
Jag klättrade snabbt och fick massor av ansvar.
Hallå?
Vid 25 års ålder hade jag två mobiler, vd:n ringde och sms:ade...
Jag kände att jag verkligen levde vuxenlivet.
Här är vårt PR-kontor.
Jag blev chef för modemedia och produktplacering.
Fördelar med att växa snabbast i amerikansk detaljhandel.
Jag hade kommit hemifrån, jag hade ett jobb och jag klättrade.
"Kolla på mig nu, pappa. Jag behöver inte er."
21 år gammal var jag chef över en massa butiker och anställda.
Jag hade massor av makt.
Hur kändes det?
Jag kände mig som kung i branschen.
När man jobbade på fabriken eller i butikerna
och fick en bonus eller en befordran, eller överhuvudtaget förändrad lön,
fick vi skriva på ett avtal med innebörden:
"Jag har fått löneförhöjning, vilket innebär att jag inte får stämma Dov
eller uttala mig negativt om företaget."
Jag kanske var naiv, men jag tänkte: "Det är nog lugnt. Jag skriver på."
AMERICAN APPAREL ÄR ETT REBELLFÖRETAG
Vi hade telefonkonferens för hela bolaget varje vecka.
Alla butiker förväntades delta, oavsett var i världen de låg.
Ibland möttes man av en röst som sa att det var för många deltagare.
Man undrade hur det var möjligt, men det var åtskilliga hundratals människor.
Vi får städa upp en massa skit här nu. Ni måste få ordning på butikerna.
Om butiken inte hade bra försäljning kunde telefonkonferensen bli läskig.
Man riskerade att pekas ut av Dov.
Välkommen till verkligheten, för helvete!
Jag både såg fram emot dem och fruktade dem.
Just det, du är en idiot.
Det var både underhållande och läskigt.
Det fanns saker som "veckans pucko".
Han pekade alltid ut nån som veckans pucko.
"Michelle, du är veckans pucko! Fan, vad dum du är!"
Herregud...
Det var hemskt att inför hundratals andra
bli utpekad som veckans pucko i ett mångmiljondollarföretag.
Man vred på sig och ville inte skratta.
Han skällde ut nån som man respekterade och gillade,
men i nästa mening kunde han säga nåt så otroligt roligt.
Så det var konstigt, påfrestande och förvirrande.
"Hatar jag honom eller är han jätterolig?"
Jag jobbade fortfarande i butik och tjänade bara 9 dollar i timmen,
men hade ändå känslan att om man hade visioner
så var allt möjligt på American Apparel.
Så jag la fram en marknadsföringsidé och plötsligt satt jag på flyget till LA.
Jag kom fram till fabriken vid elvatiden på kvällen
och hörde Dov prata affärer. Vad gjorde han där så sent?
Jag sa: "Jag har rest hela dagen. Var kan jag bo?"
Han sneglade på mig och sa: "Du kan ju bo hos mig."
Det här är Garbutt House med utsikt över Silver Lake-reservoaren,
ett historiskt hus som ägs av Dov Charney.
Det ligger högst upp i ett inhägnat bostadsområde.
Hela huset är byggt i gräddvit marmor. Det är underbart vackert.
Jonny Makeup bodde också där.
Kompisar undrade: "Varför bor du hos chefen?"
"Varför inte?" sa jag.
"Det är klart man bor hos chefen om man får, i ett sånt underbart hus."
Dörren stod alltid öppen och det var tjejer överallt.
De gjorde frukost, rastade hans hund...
Det var lite som, kanske inte Playboy-huset, men...
Det var som Playboy-huset för hipsters.
Det var oklart vilken relation en del av tjejerna hade med Dov.
Om hans dörr var stängd fick jag inte gå in.
Det var en öppen hemlighet att Dov låg med de anställda.
Jag är ung och singel.
Om man blir kär i nån, att då säga: "Fantastiskt att träffa dig,
du är mitt livs kärlek, du är helt fantastisk, men tyvärr,
för du jobbar för mig eller honom eller henne, så det passar sig inte..."
Hjärtat vill det hjärtat vill.
Jag flyttade därifrån när min chef på fabriken varnade mig:
"Om du stannar där kommer du att bli en 'Dov-tjej'."
Dov-tjejerna var... De hade ingen egentlig jobbtitel.
De kanske var hans flickvän, kanske hans resesällskap,
men de skulle göra det han ville,
och det var ett ansvar som de fick på grund av sitt utseende.
Man var lite rädd för Dov-tjejerna.
De var som hans dödspatrull.
Det kunde dyka upp en tjej vid mitt bord i meshtröja och ingenting under
och säga åt mig att göra nåt.
"Ursäkta, men vem är du?"
"Dov säger att du ska göra det här."
Det är viktigt med kvinnor och det är lätt hänt att man blir kär i dem.
Så vad ska man göra, liksom?
- Visst, Carla? - Ja, det är så det funkar här.
Från Los Angeles till Tokyo.
På bara tre år har American Apparel öppnat butiker i 11 länder
och försäljningen uppgick i fjol till 300 miljoner dollar.
Det satt reklam överallt.
På bussar, på parkbänkar... Man kom inte undan.
Kendra, älskling!
Sen var det hela kändisgrejen.
Jag är helt klädd i American Apparel.
Vi specialsydde kläder åt popstjärnor som Rihanna och Britney Spears.
Beyoncé kom ibland sent på kvällen. Vi stängde ner hela butiken för henne.
Det var fantastiskt.
Företaget är väldigt framgångsrikt. Ska det ut på börsen?
I så fall ska det ske under rätt villkor, på mina villkor.
Jag vill inte att andra lägger sig i vad vi gör, hur vår reklam ser ut,
och vilka politiska ställningstaganden vi tar.
Men om vi gör det lär aktien gå som en raket.
American Apparel börsnoteras.
Med tillförsel av miljontals dollar från ett stort investmentbolag
är Charneys plan att fortsätta expandera.
När American Apparel börsnoterades
bildade Dov en puttrig styrelse bestående av honom själv och fyra andra.
Två av dem var vänner till honom.
En var Robert Greene, författaren bakom Makt - de 48 lagarna.
Dov var verkställande direktör och ordförande.
Det fanns ingen operativ chef och ingen teknisk chef.
Jag får alltid energi av att gå i fabriken.
Den första ekonomichefen han anställde
hängde han ut som nolla i Wall Street Journal.
Han bad sen om ursäkt, men finanschefen slutade.
Dovs ledarskap handlade i grund och botten om
att driva folk så långt som möjligt och att ställa dem mot varandra.
Dov kunde ringa och lura en att säga nåt om nån som lyssnade.
Nån kunde säga:
"Michelle sköter inte sitt jobb. Hon har sabbat det här."
Och Dov sa: "Michelle är med på linjen. Du är en idiot, Michelle!"
Jävla idiot!
Det var en stenhård angivarkultur. Man fick fördelar av att skvallra.
Jag sa åt henne att skicka de jävla bilderna tre gånger.
Folk tävlade liksom om hans uppmärksamhet.
Man ville bli hans favorit.
Det orsakade mycket kaos och osämja.
Funkar internet för er?
Jag skällde ut en butikschef för att hon hade skött en sak dåligt,
och fick henne att gråta.
Jag minns att jag kände mig spyfärdig efteråt.
Men jag hade blicken fäst på målet.
Jag ville vara framgångsrik på samma sätt som Dov var,
så jag efterliknade hans sätt att vara.
Och vad mer?
Dov misstänkte folk för att vilja jävlas med honom
och sparkade folk impulsivt.
Vi behöver fokusera på att säkerställa...
Vem får sparken, Kirk?
- Ursäkta? - Vem får sparken?
Men han försvarade det som nyckeln till framgången.
När American Apparel börsnoterades
försökte Dov utnyttja alla pengar till att öppna många fler butiker.
Halifax. Toronto.
- London. - New York. Woodbury.
Savannah. Miami.
Beijing.
Men sen kom lågkonjunkturen.
God afton. Allt har pekat mot det, men nu är lågkonjunkturen ett faktum.
Många stora detaljhandelsföretag gick dåligt,
men American Apparel fortsatte att expandera.
2008 pratade folk om lågkonjunktur, men jag tänkte: "Vadå, lågkonjunktur nu?"
2008 öppnade American Apparel fem butiker i nån stad
och expanderade till fler länder. Det fanns ingen lågkonjunktur.
Anställ fler exponeringsansvariga.
Blir lönekostnaderna för höga, flyttar jag runt dem.
Han brände verkligen pengar.
Hur många har man inte sett i tidigare lågkonjunkturer som har kämpat på
för att sen få ett rejält uppsving?
Ingen på företaget sa det som Dov inte ville höra.
Kom hit!
Det var för att de var unga och hade rätt look,
men var oerfarna.
Det hade varit onaturligt och läskigt
att försöka säga nej till Dov.
Nån som Dov förstår inte ordet "nej".
- Vore det inte billigare att outsourca? - Arbete på plats...
Det är bara att se på immigrationsreformen
där Dov i princip förklarade krig mot regeringen.
Vi tar krafttag mot arbetsgivare som använder illegal arbetskraft.
2009 genomförde immigrations- och tullmyndigheten ICE
en granskning av American Apparel
och upptäckte att ungefär 1 500 av arbetarna hade falsk dokumentation
American Apparel tvingades säga upp allihop.
ICE-razzian blev en stor ekonomisk smäll, för mitt under den stora tillväxtperioden...
Ni kan sluta jobba.
...tvingades han säga upp alla...
Sluta jobba.
...och sen återuppbygga arbetsstyrkan.
Vi behöver anställa fler...
...för att klara efterfrågan...
Det var en hård smäll för Dov.
...och värna om företagets säkerhet.
Han uppfattade det som en riktad attack mot hans företag.
Ekonomin var väldigt ansträngd och det fattades många dåliga beslut,
men istället för att ta ansvar för det, började han skylla ifrån sig.
Edmonton är en jävla katastrof.
Här har vi en jävla katastrof.
Ta er ur gyttjan och lös det.
Råkade man vara där vid fel tidpunkt när han var på dåligt humör
så blev man utsatt.
Jag upplevde verkligen att det delvis var mitt fel
att företaget inte gick så bra.
Det tror jag triggade rovdjursinstinkten hos honom.
"Den här killen vet inte vad han gör." Han gav sig på mig.
Du ska säga: "Förlåt, chefen, för att mitt team har rövknullat dig."
Det är du skyldig mig!
Jag ska se till att du jobbar igen timmarna du inte har jobbat.
Han skrek: "Om ni inte pallar det här är det bara att dra."
Antingen slutar du eller så skärper du dig. Sluta eller skärpning.
Vi kan se det som en lek.
Nu kör vi. Sluta eller skärpning.
Jag minns att en kille bara reste sig och gick.
Och jag minns hur alla reagerade.
"Vilken vekling som inte pallar trycket", sa alla.
"Snacka om patetiskt."
Du duger inte! Du är för svag!
Det är jobbigt när nån man älskar beter sig så hemskt mot andra.
Han kunde gå från att skälla ut en till att säga:
"Oj, skrämde jag dig, vännen?"
Han använde sin lilla pojkröst.
Det var förvirrande. Jag kände att jag stod i skuld till honom.
Han var den biljett jag hade.
Företaget blödde pengar.
Ett återkommande samtalsämne var när skutan skulle sjunka.
"Vad blir det som sänker oss?"
Det fanns en informell kanal för känsliga ämnen.
Alla chattade med varandra på AOL Messenger.
En dag när jag satt vid datorn var det nån som skickade en länk.
"Har du sett det här?"
Kvinnan anklagar American Apparels vd för sextrakasserier.
"Vad i helvete?"
"Vänta, vadå?"
Jag vill inte hålla tyst om det här, för andra kan vara i samma situation.
Han anklagas för att ha bombarderat henne med samtal och meddelanden
med krav om sexuellt utmanande bilder.
När jag fick se anklagelserna
blev jag fullständigt rosenrasande.
Jag har två döttrar. Det här fick mig att tänka på
vad de skulle kunna utsättas för
som anställda i företaget.
Från början var det en kvinnas uppgifter som ledde vidare till en annan kvinna.
Men i vårt undersökningsarbete
kom vi i kontakt med fler kvinnor som sa att de utsatts för samma sak.
Vd:n för det populära klädmärket American Apparel
anklagas än en gång för sexuella trakasserier.
Jag var tydlig med att jag inte ville att han skulle ta på mig.
Charney menar att han bara är en oortodox chef
som har berättat öppet om sexuella relationer med några av sina anställda.
- Har du sextrakasserat någon anställd? - Nej.
Ett av de stora problemen i det här målet
var avtalen som alla de här kvinnorna hade skrivit under.
De trodde att det var normen, men avtalen innebar i princip
att de inte fick uttala sig negativt om Dov Charney eller American Apparel.
Och att en eventuell rättsprocess skulle avgöras med skiljedom.
De hade avsagt sig rätten till en rättegång med jury.
Bolaget och Dov Charney menar att du har skrivit på ett sekretessavtal.
Hon var 17 år när hon skrev på.
En viktigare fråga sig är varför bolaget trycker så hårt på sekretessen.
Jag blev fundersam.
En del av mig kände, som hashtaggarna sa, att man ska tro på kvinnors historier,
men samtidigt var Dov en fadersfigur för mig, så jag började tänka
att de kanske bara ville pressa honom på pengar.
Ingen domstol har funnit Charney skyldig till sexuella trakasserier
och han påstår själv att han inte har betalat för förlikning.
Det är nåt lömskt över anklagelserna.
För det första är de falska, för det andra är de regisserade,
och för det tredje är det orimliga summor som de kräver i skadestånd.
Jag är beredd att testas i lögndetektor.
Jag såg själv inget som fick mig att tro att han tvingade nån till nåt.
Företaget lät oss träffa en grupp högt uppsatta kvinnor
som säger att det är ett nöje att jobba med Charney.
Dov är rolig att jobba med.
Dov är en jättefin och trogen människa. Jag gillar att jobba för honom.
Alla visste redan att det förekom sex på företaget.
De är ute efter pengar, det tror jag.
Det gick så långt att alla skämtade om det.
Jag är vacker, okej? Sex är vackert.
Slampor är vackra.
Om mina anställda inte gillar det kan de ju stämma mig!
Jag har inget minne av att man kände sig generad eller upprörd.
Man återgick bara till arbetet.
Nya tröjor, nya klockor, och så vidare.
American Apparels vd Dov Charney kämpar för att hålla skutan flytande.
De har tappat 86 miljoner i försäljning
och han stäms på 250 miljoner dollar för sexövergrepp.
Sen började stämningen förändras.
Dov var mycket vresigare och nojigare kring om folk verkligen var på hans sida.
Hur många var det i New York?
Det ska du kunna utantill! Idiot!
Jag gick från påläggskalv till slagpåse.
Han skällde ständigt ut mig för saker jag inte hade gjort.
Din lilla dumma jävel!
Det kunde inte slätas över som skämt eller egenheter längre.
Ni är så jävla värdelösa!
Han bara skrek.
Jag ska sänka dig med. Jag ska sänka dig!
Han spårade ur totalt. Han slog hål i väggarna.
Jag såg honom gå på en papperskorg i metalltråd
och mosa den mot marken som en läskburk.
Skäms, din lilla fan!
Han ställde sig ansikte mot ansikte med en och började örfila sig själv.
Han sa: "Jag slår mig själv för att jag inte får slå dig."
Det var nästan så att han började blöda.
Det var galet och bisarrt.
Man gick därifrån med känslan att chefen skulle kunna mörda en.
Jag kände mig inte trygg hemma hos honom längre.
Så jag flyttade ut.
Alla jag kände jobbade på American Apparel,
alla mina kläder var därifrån, min telefon och min dator tillhörde företaget...
Jag var så innästlad att jag inte kunde se ut.
Jag var helt fast.
Skicka en bild på produkterna och kom sen med självkritik.
- Medge vad ni har missat. - Okej.
Han heter Carson.
Ni har inga miniräknarklockor, så ni kan dra åt helvete.
Jag hade hört Dov citera Makt - de 48 lagarna i flera år.
Så jag tog med boken hem för att faktiskt läsa den.
Redan innan jag träffade Dov visste jag att han var besatt av boken.
Nu kände jag att det nog var dags att läsa den.
"Lär dem aldrig så mycket att de klarar sig utan dig."
Det där kan jag tänka mig att Dov älskar.
"Uttala dig vagt men löftesrikt."
"Ge dina nya lärjungar ritualer att utföra och begär att de gör uppoffringar."
"Bli föremålet för deras önskan genom att ge dem ett syfte."
"Spela på människors behov av att tro och skapa ett sektliknande följe."
Hur ska jag kunna sälja de här?
De har ingen klisterlapp. Klisterlappen kostar tre cent.
"Sätt andra i ihållande skräck."
"Odla en stämning av oförutsägbarhet."
Det är helt otroligt. Jag var hans offer. Han följde det här till punkt och pricka.
Det är så lömskt och manipulativt.
"Se till att hålla folk beroende av dig." Jag borde nog ha läst boken!
Det är en grundkurs för sektledare. Man håller folk hungriga,
och är sen den enda som ger dem vad de behöver.
Så får man total kontroll.
I efterhand är det ju otroligt.
Jag blir nästan gråtfärdig. Det här är riktigt obehagligt.
Lät jag mig luras så lätt?
Jag kommer ju själv från en sekt.
Det var som att jag förbereddes med min mormonska uppväxt,
för att sen svinga över till andra sidan och göra precis samma sak.
När jag insåg att kejsaren var naken
och att det här var hans sätt att manipulera mig
var det som ett uppvaknande. "Vad fan håller jag på med?"
Det var helt sjukt vid det här laget, men jag vågade inte sluta,
för han brukade också säga saker som:
"Jag ska få dig svartlistad så att du aldrig mer får ett jobb."
"Jag ska berätta för alla hur kass du är."
Men sen gick det över gränsen.
Jag minns inte vad det var som utlöste det.
Han började skicka meddelanden om att jag sabbade företaget.
"Allt är ditt fel. Du är för vek."
"Du har inte glöden som krävs. Det duger inte."
Han mejlade företagets jurist och kopierade in försäljningschefen och mig.
"Från och med måndag ska EJ ha 25 % mindre i lön."
Det blev droppen. Morgonen därpå sa jag upp mig.
AJÖSS, E.J.!
Jag började säga ifrån om saker jag upplevde som orimliga.
Dov ringde 25 gånger under en helg och sa åt mig att komma in.
Sen ringde tjejerna och andra för att säga att Dov hade försökt ringa.
Men jag vägrade svara förrän jag kom in på måndagen.
HEJ DÅ, CARSON!
Jag drev honom till att sparka mig,
för om jag sa upp mig skulle jag inte få några pengar.
Jag hade inte ätit på hela dagen.
Jag sa till Dov att jag behövde ta rast.
Han sa: "Köp en pizza, men var tillbaka om fem minuter."
"Jag behöver få i mig riktig mat med grönsaker", sa jag.
"Jag behöver ta rast."
Och Dov fick ett utbrott.
Medan han gormade åt mig såg jag en Dov-tjej komma...
...och ställa en tallrik med en nystekt köttbit på framför honom.
"Nu måste du skämta", kände jag. Så jag skällde ut honom.
VI SES, MICHELLE!
Nästa dag ringde hans jurist och sa: "Det är nog bäst att du slutar."
Bolagets marknadsvärde är nere under 120 miljoner dollar.
Han har kört företaget i botten.
Faktum är att det är styrelsens ansvar att gå till botten med det här.
När jag hade fått sparken av Dov
blev jag uppringd av en revisor som hade anlitats av styrelsen.
Det stod klart att de ville göra sig av med Dov
och sökte efter uppgifter som kunde motivera det.
Om nån har skrivit en bok om att hugga folk i ryggen till varje pris,
och man sätter den personen i en styrelse, så får man ju ångra det förr eller senare.
De hittade en server som Charney hade haft i företagets lokaler
som innehöll e-post, textmeddelanden och sexuellt explicita filmer
som var mycket graverande för honom.
Det här är bara anklagelser, men det finns film på
när han går runt naken i ett rum, kanske hans lägenhet eller ett hotellrum,
med två kvinnliga anställda i rummet med honom.
Nu dansar jag.
Han gick över alla möjliga moraliska och juridiska gränser.
Vi har material som visar opassande textmeddelanden till anställda.
"Din röv på den bilden skulle man lägga satsen på."
"Ska jag låta kuken spruta som en snuskig gris?"
Det där är långt över gränsen!
Bolaget blev tvunget att göra radikala förändringar.
American Apparels skandalomsusade vd och grundare är sparkad.
American Apparel har sagt upp Dov Charney.
Bolagsstyrelsen har avskedat honom.
Ja, fan ta honom. Han förtjänar att få sparken.
Han anser nog att det är dåligt för företaget att han blir uppsagd,
medan vi anser att det är det rätta.
Jag klippte ut artikeln och tejpade fast den i min dagbok.
Det var en så fantastisk händelse som jag alltid ville minnas.
AMERICAN APPAREL SPARKAR GRUNDAREN
När han fick sparken drog jag en lättnadens suck.
Samtidigt var det som om jag hade förlorat min familj.
Det var svårt att smälta.
Ja, han betedde sig illa, men vi hade också kul.
Det gör det mångbottnat.
Jag tror att styrelsen avskedade Dov Charney för att de förstod
att anklagelserna skulle fortsätta komma
och att det skulle skada dem.
Kvinnorna som trädde fram var mycket modiga.
Men på grund av de här avtalen som de hade skrivit på
blev de tyvärr tystade.
Vi behövde göra nåt. Det fick inte fortsätta så där.
Min klient är här för att berätta om vad hon själv har varit med om.
Så vi drev frågan om att få lagen ändrad
så att arbetsgivare inte kan begära anställda
att avsäga sig lagliga rättigheter.
Min tid som anställd där var hemsk.
Det var fruktansvärt avhumaniserande att vara anställd där.
Det har tagit mig nästa åtta år att bearbeta, reparera och reflektera över
allt som den här mannen tog ifrån mig.
Och nåt som gör mig förbannad är att han tog ifrån mig min talan.
Jag berättar gärna i detalj om vad jag var med om på företaget,
men jag får inte göra det.
Vetskapen om att han kunde skrika åt mig
och ibland vara hårdhänt mot mig
fick mig att börja inse att han kanske var kapabel till det han anklagades för.
Dov Charney nekade till alla anklagelser.
På grund av avtalen ogiltigförklarades åtalen och avgjordes i hemlig skiljedom.
Men i rättsprocessen blev ändå några av kvinnornas utsagor offentliga.
Vi framför dem nu för första gången i samlad form, upplästa av skådespelare.
Jag var 18 år när jag började jobba på American Apparel.
Dov bjöd in mig till en veckas marknadsföringsutbildning i LA
som ägde rum i hans hem.
Han lät mig inte åka hem och hämta en resväska.
Han gjorde klart att jag skulle bo hos honom.
Dov bjöd hem mig till sig,
och när jag kom dit hade han bara kalsonger på sig.
Dov erbjöd mig ett modelljobb för American Apparel.
När jag kom dit hade han bara en handduk på sig.
Jag hamnade i Dovs sovrum, ensam med honom.
Han frågade om jag var exhibitionist eller voyeur.
Han drog in mig och tvingade mig att ge honom oralsex.
Han krävde att jag skulle ge honom oralsex.
Han försökte fota mig och flög plötsligt på mig
och tvingade mig till sex.
Han krävde att jag visade brösten.
När jag sa nej blev han våldsam.
Han tog upp mig till sovrummet och la sig på mig.
Jag kvävdes nästan
när han tvingade mig till ännu en sexuell handling.
- Han var gammal nog att vara min far. - Han lät mig inte gå.
Han försökte våldta mig analt.
Jag var 18 år.
DOV CHARNEY HAR INTE STÄLLTS INFÖR RÄTTA FÖR ÖVERGREPPEN I EN OFFENTLIG DOMSTOL.
Dov kom undan med mycket och kommer antagligen att göra det igen.
Människor är som olika slags djur och han är ett rovdjur,
som en haj eller en skallerorm.
Och hur arg man än är på en orm eller en haj så ändrar den inte sitt beteende.
De fortsätter att hugga.
Och det är väldigt frustrerande, för...
...av nån anledning låter vi såna människor hållas i vårt samhälle.
Nio månader efter att ha sparkat Charney ansökte American Apparel om konkurs.
Charney grundade Los Angeles Apparel
och blev senare vd för ett annat stort modemärke.
Om American Apparel var en del av dig, vad är det för del av dig vi ser nu?
Samma!
Jag ångrar inte ett dugg.
Undertexter: Martina Nordkvist