Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SÃO MIGUEL, AZORI
Sve četiri strane otoka São Miguel zasute su kokainom.
Oko 300 kg kokaina otkriveno je jučer poslijepodne
na sjevernoj obali otoka São Miguel.
Talijan koji ga je prevozio
prije uhićenja se riješio stotina kilograma droge.
Da, mnogi su mislili da je to smeće.
Paket ovdje, paket ondje.
„O, ne. ne mogu vjerovati.”
Izvirio je iz mora i vidio hrpu paketa oko sebe.
2,6 MILIJUNA DOZA UPECANO U MORU
Vreća je bila poderana.
Nosio ju je na leđima i paketi su ispadali.
Za pet tisuća eskudosa mogao si kupiti cijeli paketić!
Žene su panirale ribu kokainom. Mislile su da je to brašno.
Djeca su kokainom obilježavala nogometne terene.
To je predivan otok, rajski otok.
Paketi kokaina posvuda.
Nikad u životu nisu vidjeli kokain.
Jeftino se prodavao.
TALIJANOVA DROGA IZAZIVA KAOS
Posljedice su bile strašne, katastrofalne.
Uhitili su me s 33 pištolja i 2000 metaka.
Moji dobri prijatelji su umrli.
Auto je bio pun grumena kokaina. Tip nije bio normalan.
Svaki dan ulicama lutam
Od zore do sumraka, svaki dan
Svaki bandit naoružan do zuba
Bogati se bogate A sirotinja prodaju drogu
BIJELO MORE NEVJEROJATNA PRIČA O RABO DE PEIXEU
GODINE 2001. OTOK JE ZAUVIJEK PROMIJENILA JEDRILICA PUNA KOKAINA.
ZA NEKE JE TO BILA SREĆA, A ZA DRUGE NESREĆA.
Adrenalin je sličan drogi.
Izaziva ovisnost. To je porok.
I stvarno, policijski posao izaziva ovisnost.
Oružje sam prvi put vidio u Angoli, gdje sam se rodio.
POLICAJAC
Prvi sam put pucao s osam godina.
To je bilo normalno.
Zbog pokreta za oslobođenje bilo je sve više sukoba i pokolja.
Zato je država civilima dijelila oružje za samoobranu.
Na Azore sam stigao 1993.
U odjelu za narkotike počeo sam raditi 1994.
Tražite dokaze, drogu, novac… To je igra mačke i miša.
Volim reći da je s jedne strane lovac, a s druge lovina.
I tada vas udari adrenalin.
GODINE 2015. SVIJET JE SAZNAO ZA OVE DOGAĐAJE.
JEDRILICA. TALIJAN. KOKAIN U MORU.
DVIJE ŠPANJOLKE OBJAVILE SU PRIČU U NOVINAMA EL PAÍS.
Na São Miguel prvi sam put došla 2009.
Stigla sam 25. lipnja.
Došla sam raditi za portugalsku javnu televiziju…
NOVINARKA
…ali završila sam na javnom radiju.
Prvi sam put bila na Azorima 2010.
Otputovala sam na São Miguel jer je moj brat ondje studirao biologiju.
NOVINARKA
Nakon četiri dana razgledavanja rekao je: „Idemo u Rabo de Peixe."
Kad smo ulazili u Rabo de Peixe, sjećam se da je rekao:
„Zatvori prozore i zaključaj vrata. Ovo je jedna…”
Ne sjećam se točno, ali mislim da je rekao „konfliktna zona”.
BOSTON, MASSACHUSETTS, SAD
AUTOR PJESME „EU NÃO VOU CHORAR”
Rabo de Peixe iznimno mi je bitan.
Odrastao sam sa svojim bratićima u Rabo de Peixeu.
REPER
Ondje ništa nije lako. Ništa nije besplatno.
Ljudi krvavo rade.
To su pomorci, ribari, hladni ljudi.
Nije bilo pametno ići onamo. Onamo vas nitko ne bi zvao.
Donedavno je to bila najsiromašnije područje u Europi
s visokom razinom nepismenosti.
Što se ondje dogodilo?
Kao da je grad pogodila strašna oluja i zauvijek obilježila stanovništvo.
Nije to bilo siromaštvo, nego osjećaj da se nešto dogodilo.
Godine 2001. na otok je dospjelo puno kokaina
na oštećenoj jedrilici.
Većina kokaina završila je u Rabo de Peixeu,
kamo ga je nanijela plima.
Ti ljudi prvi su put vidjeli kokain.
Kad sam stigao na Azore, nisam znao kakvo je stanje s kriminalom.
Kad bi se nešto dogodilo, uglavnom bismo znali tko je krivac,
a vrijednost ukradene imovine obično bi bila oko pet eura.
Kolač, komad mesa, takve stvari.
To su bili djetinjasti zločini.
Sredinom 1990-ih stanje s kriminalom se promijenilo.
Povratnici iz SAD-a, naučeni na oružane pljačke,
svoje su znanje proslijedili ljudima koji su se ovdje bavili kriminalom.
U Americi iz zovu „Portugalci”.
U Portugalu ih zovu „Amerikanci”.
Oni su zapravo ničiji građani.
Ja sam iz Rabo de Peixea Al' ne brinite ljudi
Puna boca cugera u meni budi
Kraj mog pištolja ne treba mi škola
Na ulici se dila kokakola
Neću plakat ja
Ovaj život nije bio za mene
Neću plakat ja
Rodio sam se u Santa Clari.
Došao sam ovamo s roditeljima kad sam imao devet godina.
Otišli smo u okolicu Bostona, u Winter Hill.
Ovdje žive Talijani, Irci, ovdje ima mafije.
Ovdje sam odrastao.
Kad sam imao 13 godina, bratić mi je pokazao
što je kokain.
I počeo sam za njega prodavati drogu.
Trebaš biti malo energičniji. Moraš malo…
Pokaži samopouzdanje.
G2! Otišao sam s ulice!
Bože!
-Moram ispočetka. -Hej, čekaj.
Mario, pusti ga u kabinu.
Ovo treba snimiti.
POVJESNIČAR
Integracija povratnika
nije bila jednostavan zadatak.
Mnogi su prognani iz SAD-a zbog droge,
zbog tučnjava, krađe automobila…
Ti ljudi nosili su stigmu kriminala.
Ali kad bi se vratili na mali otok,
takvi zločini više nisu bili mogući.
Odslužili bi svoju zatvorsku kaznu,
odvezli bi ih u zračnu luku i iskrcali u Ponta Delgadi.
Neke obitelji nisu ih htjele primiti natrag.
Poslali bi ih natrag, a većinom ovdje nisu imali obitelj.
Što su radili ovdje? Nikoga nisu znali.
Naglo je porastao broj kriminalaca.
Velika većina nastavila se drogirati,
a droga se mora kupiti, pa su se bavili sitnim zločinima.
Bilo je i nasilnih zločina.
Kad bi ih uhvatila kriza, činili su teške zločine.
AMERIČKI SAN ZA MNOGE AZORCE POSTAO JE NOĆNA MORA.
ONI SU NIČIJI GRAĐANI. POVRATNICI.
POVRATNIK
Koliko sam imao godina 1969.?
Osam.
Otišli smo u New Jersey.
To je golem grad, a u školi nitko nije govorio portugalski.
A ja, dječak iz male sredine,
bojao sam se među svim tim ljudima,
pa sam samo hodao za svojim kolegama iz razreda.
Hodao sam za njima jer nije bilo druge.
Nisam mogao komunicirati s njima.
Bilo je teško.
Tony se bavio mnogočime.
Bio je sitni kriminalac, prodavao je male količine droge.
Njegov zločinački nadimak bio je Tony iz Fenaisa.
Taj Lopes bio je bijedni murjak.
Htio je odličja i zato je trpao ljude u zatvor.
Strpao je i mene.
Ljudi su govorili da je jako zloban
i da ne voli ljude koji se drogiraju i dilaju.
Rui Couto?
Ne sjećam se točno.
Mislim da je došao iz SAD-a
i da je ondje bio osuđen za trgovinu drogom.
Možda i za oružane pljačke, ali sigurno je trgovao drogom.
Mislim da su ga protjerali iz SAD-a
i da se doselio na sjevernu obalu, u Achadinhu.
Rui Couto protjeran je iz Amerike.
U Achadinhi malotko je govorio engleski i pušio travu,
ali Rui Couto je pušio.
Rui je odavde, iz New Bedforda. Protjerali su ga natrag.
Rui zna što je bijelo.
Rui je gangster.
Dobar je tip.
On je naš.
„PRAVI GANGSTER”
U Americi sam počeo dilati sa 16 godina.
Pobijedio sam na natjecanju u crtanju i ponudili su mi sveučilišnu stipendiju,
ali ja sam je odbio.
Moja je majka govorila: „Naš Rui jednog će dana biti pravi gospodin.”
Ali to mi je bilo…
Ne znam.
Onda su me 1978. uhvatili s kanabisom i godinu dana sam proveo u zatvoru.
Dobrovoljno sam se vratio na Azore.
Da sam ostao u Americi, sad me ne bi bilo.
Došao sam ovamo i prijavio se u vojsku.
Sjajno sam se proveo i pustili su me na Terceiru.
Bilo je odlično. Bio sam barmen.
Bilo je super. Prodavao sam travu u vojsci.
Nisam to trebao reći.
Azori su vrlo izolirana regija.
To su otoci u sjevernom Atlantiku.
SKIPER
Oko 800 nautičkih milja od kontinentalnog dijela Portugala
i 1600 nautičkih milja od obale SAD-a.
Za sve jedrenjake koji dolaze s američke obale
prvo kopno do kojeg stignu na putu prema Europi,
prvi dio Europe uvijek su Azori.
PREMA IZVJEŠĆU EUROPOLA I EU-A, VEĆINA KOKAINA U EUROPU STIŽE PREKO AZORA.
SKROVIŠTE 7. LIPNJA 2001.
To nam je dojavio jedan ribar.
Čovjek je pecao.
Primijetio je drogu,
pakete droge,
i obavijestio policiju.
Otišao sam u ribolov s kolegom.
On je ulovio puno ribe.
Otišao je, a ja sam ostao još 15 - 20 minuta.
RIBAR
Ugledao sam paket s balastnim olovom.
„Koliko olova. Sakrit ću ga u špilju.”
Trebalo mi je vremena da ga odvučem, bilo je teško.
Kad sam stigao u špilju, ondje sam vidio još paketa. „Čovječe, koliko ih je!”
Uzeo sam jedna paket i odmotao gumu.
Odmotao sam gumu,
pa plastiku, pa opet gumu…
Trebalo mi je pola sata da odmotam jedan paket.
Onda sam vidio bijelu ploču.
Uzeo sam je i kucnuo po njoj da vidim što je to. Ali nisam ja blesav.
Zanimalo me je li to droga ili nešto drugo.
I stvarno je bila droga.
Litica je vrlo kamenita,
a na dnu je plitka špilja,
možda 30 ili 50 metara od valova.
Put je bio označen. Vidio se iz mora.
Križevi, polomljena trska…
Put je bio označen.
Kad sam se vratio, vidio sam Zéa Manela Brasileira.
„Hej, Parceiro. Lijepa riba. Puno si je ulovio?”
„Ulovio sam ja nešto bolje.”
Izvadio sam paket, skinuo plastiku i pokazao mu.
„Čovječe, nije to bilo kakva droga. To je čisti kokain!”
Mislim da su drogu zaplijenile nacionalna i pomorska policija.
Otišli su onamo i odnijeli drogu u Ponta Delgadu.
Obišli su okolicu lokacije na kojoj su našli 277 paketa,
ali više ništa nisu našli.
To se pročulo i svi su krenuli onamo. Djeca, žene i muškarci.
Spustili bi se, ušli u more i izašli s drogom.
Odozdo su doteglili gotovo 420 kilograma.
Oko 300 kg kokaina otkriveno je jučer poslijepodne
na sjevernoj obali otoka São Miguel.
Otada traje velika policijska operacija
i zato policija zasad ne želi otkriti nove detalje o ovom slučaju.
Tada smo počeli istraživati i jedrilicu.
Ljudi su dojavili da je jedrilica prošla uz sjevernu obalu,
u smjeru Rabo de Peixea.
Saznali smo da je jedrilica isplovila iz luke Rabo de Peixea
i krenula prema zapadu.
Nakratko je stala kod Pilar de Bretanhe,
gdje je prvi put izbacila teret.
Poslije smo čuli da je pristala i u marinu Ponta Delgade.
Jednu ekipu odmah smo poslali onamo,
a drugu u Rabo de Peixe.
Teško je raditi u Rabo de Peixeu.
Teško nam je uopće otići onamo.
Odjednom vas okruži hrpa ljudi. Nismo se smjeli previše približiti.
To bi ugrozilo istragu. Mogao je saznati i nestati.
U tijeku je bila još jedna istraga.
Postojala je jasna veza
između aktera pod istragom
te Ruija Couta i Tonyja.
Stigao sam na Azore
i sljedeći dan upoznao svog prijatelja Tonyja.
Pacheca.
I počeli smo razgovarati. „Ja sam iz Amerike”, i tako to.
Počeli smo govoriti engleski.
Trava. Dao sam mu malo trave.
I tako me počeo posjećivati svaki dan.
Ne zbog trave. Došao bi razgovarati. Tako sam upoznao Ruija Couta.
Pacheco mi je brat, a ne prijatelj.
Poput brata mi je.
Počeo sam prodavati kokain. Uvijek čisti kokain.
Dvaput sam bio u Venezueli.
Prvi sam put progutao gotovo kilogram kokaina.
Tip mi je rekao da u 30 godina nijednom nije doživio da paketić pukne.
Odlično ih zapakiraju. I gledao sam kako ih pakiraju.
Imaju one male preše.
Imaju pet, sedam ili deset grama.
Ja sam uzeo najmanje paketiće. Veći mi nisu stali u grlo.
Stave ih u prešu i zatvore u prozirnu plastiku.
Paketić stave u prst rukavice, vežu koncem za zube i prerežu.
Zatim paketić u drugi prst.
Rastegnu ga i ponove četiri puta.
Zatim to umoče u med.
Med stvori barijeru koja štiti gumu od želučane kiseline.
Kad ga gutaš, stave ga u zdjelu punu leda da ti umrtvi grlo.
Progutao bih deset komada i malo prošetao po stanu.
Onda bih pojeo žlicu pileće juhe da mi se smiri želudac.
Onda bi mi dali injekciju i hasta la vista.
Prvi put sam odmah otišao spavati.
Malo sam se uplašio. Mislio sam da ću umrijeti.
Bili su mi u želucu tri dana.
Možeš jesti juhu, piti pivo i viski. Možeš sve.
Samo ne smiješ previše jesti.
Ne smiješ piti ni mlijeko ni jogurt.
Nikakve mliječne proizvode, znate?
Stigao sam na Azore, popio čašu mlijeka
i sjeo u kadu kao kokoš.
Tako bar kažu.
Na Azorima sam prvi put bio u Porto Formosu.
Uhvatili su me kako pušim hašiš.
Mislim da je vrijedio oko 500 eskudosa.
Ne, tada je još bio tisuću eskudosa. Ne, 500. Najniža cijena.
I platio sam kaznu od 65 tisuća eskudosa.
Sutkinja je rekla: „G. Rui, ne uzimate teške droge, zar ne?”
Rekao sam: „Ne, gospođo.” „Držite se onda lakih.”
Poslije su me doveli pred nju s 2,5 kg kokaina.
Čovječe.
I bila mi je zapamtila lice!
Rui Couto otišao je u Venezuelu. Znao je određene ljude.
Odveli su ga onamo da se vrati s kovčegom s dva kilograma kokaina.
Stigao je u Lisabon s još jednim Ruijem iz Ribeire Grande
koji je angažiran da preuzme krivnju ako nešto pođe po zlu.
Bio je samo kurir,
trebao je nositi kovčeg i preuzeti krivnju ako nešto pođe po zlu, a pošlo je.
Rui se vratio na otok, a drugi je ostao u pritvoru u Lisabonu.
Zatražili smo dozvolu za prisluškivanje
kako bismo saznali što rade,
kakvi su njihovi interesi
i krijumčare li zaista velike količine droge.
To je bilo oko mjesec dana prije nego što je otok preplavio kokain.
IZGUBLJENI PAKETI 16. LIPNJA 2001.
More na Azorima možda izgleda mirno,
ali ispod površine puno je raznih struja.
Kad se Antonino Quinci približio obali, morao se riješiti tereta.
Poslije smo pronašli pomorsku kartu
na kojoj je vodio evidenciju i pratio tijek putovanja.
Čak je i označio dvije trećine rute između Venezuele i Azorskih otoka,
mjesto na kojem mu se pokvarilo kormilo
i kako je odande uspio doći do São Miguela.
Znao je da se mora riješiti tereta da bi ušao u luku.
Carina je mogla pretražiti brod,
a on nije mogao sakriti pakete droge.
Približio se sjeverozapadnom dijelu otoka
i u gumenom čamcu otišao do Pilar de Bretanhe.
Ondje je vjerojatno iskrcao većinu droge.
Onda je otišao na istok,
uz sjevernu obalu, prema Capelasu.
U uvali na vrhu Capelasa, u malom zatonu,
odlučio je iskrcati i sakriti ostatak droge.
Dok je iznosio kokain na obalu kod Capelasa,
vidio je ribara.
Ribar je iz daljine vidio da ovaj nešto iznosi na obalu.
Quinci je vezao čamac za jedrilicu
i odlučio se vratiti natrag na zapad, prema Bretanhi.
Ondje je potopio teret sidrom i lancem.
Ondje je potopio ostatak kokaina.
Ondje je bilo oko 100 kilograma.
Što je učinio? Umotao je drogu u vreće,
uzeo utege…
Možda ambalaža nije bila dovoljno čvrsta
da izdrži struju ispod površine.
Struja je vjerojatno rastrgala vreću,
pa su paketi ispali van i rasuli se po otoku.
Pojavljivali su se i na sjevernoj i na južnoj obali.
„Tvoj bratić želi razgovarati s tobom.”
Nazvao sam ga, a on mi je rekao: „Sandro, bogati smo.
Mi smo milijunaši.
Dođi nam u posjet.”
Za to se nekako saznalo.
Netko ga je vjerojatno vidio. Svi su krenuli u potragu za kokainom.
Nije to jedan, nego 100, 200, 300 paketa.
Bilo ih je cijelo brdo.
Kad smo čuli da je u Capelasu brod,
da su stotine kilograma kokaina u jahti ili u moru,
otišli smo onamo
kako bismo našli nekoliko grama i malo se zabavili.
Mnogi nisu znali što je to.
To su znali samo povratnici.
I nitko nije mogao vjerovati.
To vam je kao novac.
Kao da more donosi vreće novca.
Ista stvar.
Na predivnom si rajskom otoku…
i samo se stvore paketi kokaina.
Počela sam istraživati.
Na internetu nije bilo ničega.
Baš ničega.
Na području Europske unije dogodila se takva tragedija,
a nitko o tome nije izvijestio.
Počele smo malo planirati.
Spremile smo se za putovanje na Azore kako bismo ispričale tu priču.
Stigle smo u Rabo de Peixe i srele grupu tinejdžera.
Rekle smo im: „Mi smo iz Španjolske i zanima nas što se ovdje dogodilo.”
Počeli su se smijati.
To nas je malo uplašilo.
Naša prijateljica odjednom se naslonila na stup,
izvadila grumen hašiša koji je upravo nabavila
i počela ga paliti.
Okružilo nas je više od 20 mladića.
Onda se otvorio taj testosteronski krug
i pojavio se Telmo.
RAPEXINHO (STANOVNIK RABO DE PEIXEA)
Stao je pred nas, pogledao nas i rekao:
„I, cure, što hoćete?”
I tako smo dobile pristup cijelom Rabo de Peixeu.
Prije su ljudi ovdje gladovali.
Moji prijatelji došli bi jesti k meni.
Bili su gladni.
Kakao, šećer, kruh, tuna, slanutak.
Brojali smo svako zrno slanutka.
Nas petorica ili šestorica podijelili bismo konzervu slanutka.
Kobasice? Krao sam kobasice majci.
Konzerve s kobasicama. Ljutila se.
Katkad bih potajice uzeo dvije konzerve.
Uzeo bih konzervu ili dvije,
a ostale rasporedio da se ne primijeti.
Za moju majku Margaridu to je bilo…
Imali smo 12 godina i surfali smo.
Nismo znali što je to.
Razbijali smo pakete, strugali po kamenju. Nismo znali.
Slikali bismo po stijenama i onda pobjegli.
Djeca su kokainom pisala po podu.
"Maria voli Joãa", "Luís je budala."
Jednog dana htjeli smo igrati nogomet, a nismo imali vapna da označimo teren.
Ali već je bio označen.
Napravili su crte s pomoću paketa koje su našli u moru.
Bilo ga je posvuda.
Mnogi su mislili da je to smeće.
Hrpa paketa. Ne znam, 20, 30 ili 40 ovdje,
deset, pet ili šest ondje, 50 ondje.
Kilogrami kokaina.
U Calhetasu, duž naše obale.
Ja sam nalazio pakete, ribari su ih nalazili u mrežama.
I na otocima.
Bilo je to kao da odeš u dućan po kilogram šećera.
Obilje.
Našao sam okrugli paket, uzeo nož i razrezao ga.
Odjednom sam začuo škripanje. Vidio sam da je to staklo.
Razbio sam staklo kamenom i unutra vidio prah.
Bila je to prava cigla.
Uzeo sam malo praha na nož i kušao ga.
Nisam znao što je to, ali prijatelj koji je bio u inozemstvu
rekao je da je to brašno i dao mi 400 eskudosa.
A bila je to velika cigla. Ovolika. Ovakve debljine.
Otprilike kilogram kokaina.
Svi su pričali iste priče, znate?
Žene su panirale ribu kokainom. Mislile su da je to brašno.
Ili ga stavljale u kavu jer su mislile da je šećer.
Zvučalo je kao SF priča.
Pričali su nam sulude priče, ali stalno su ih ponavljali.
Ljudi koji su dobro živjeli sve su dali policiji.
Ali naravno, gangsteri i mafijaši počeli su ga skupljati.
Počeli su skupljati kokain. Znali su što će s njim.
Mnogi povratnici znali su što je droga.
Bili su školovani kriminalci.
Uhitili su me s 33 pištolja i 2000 metaka.
Znali su kako se živi na ulici.
Život na ulici uključuje drogu, prostituciju,
pljačke banki, ubojstvo, sve.
U Capelasu smo do dva ujutro čekali tipa s kojim smo trebali poslovati.
Došao je u dva ujutro
s gramom bijelog.
Malo smo tulumarili, popili koje piće, povukli koju crtu.
Sljedeći dan u 13 sati
čuo sam kako mi pred vratima staje motor.
Pretpostavio sam da me netko treba.
Pokucao je. Bio je to Rui Couto.
Imao je radnu rukavicu punu kokaina.
Pokucao je, otvorio sam mu i ušao je.
Otišao je do kuhinjskog stola, istresao kokain i rekao:
„Primi se posla. Razgovarat ćemo večeras.”
Prijatelj s kojim sam poslovao pitao me imam li heroina.
Rekao sam da imam oko 100 grama.
Ušao sam u njegov auto, a on mi je bacio grumen od 300 grama.
„Dar za tebe.”
Jacky je našao puno paketa u Capelasu.
Ali bilo ga je i ovdje, kod Ruija…
Auto je bio pun grumena kokaina.
Rekoh: „Ovaj nije normalan. Kokain ima miris.
Rekao sam: „Ovo je kokain?
Auto ti je puno kokaina!”
Kaže: „Rui, ovo govno jednom mi je uništilo život
i uništit će ga opet.”
Tako je taj razgovor tekao.
Jacky je sad pokojni.
U toj kući jednom smo kupili osam kilograma kokaina.
Htio je osam milijuna eskudosa. Odnosno, milijun po kilogramu.
I počeli smo se cjenkati. Ruiju je to bolje išlo.
„Pa prijatelji smo. Daj nam nekakav popust.”
I tih osam kilograma dobili smo za pet milijuna.
U autu je imao još dva kilograma.
Otvoriš prtljažnik, a unutra su kobasice, plastične zdjele i sir.
Onda je počeo prodavati vinske čaše pune kokaina. Luđak.
Razgovarali smo s njim. Imao je kilograme bijelog.
Za njih je to bilo čudo.
Znate? „Čovječe.
Ne mogu vjerovati da nas Isus gleda iz raja.”
Mnogi su to doživjeli kao čudo.
Jednog dana spremao sam se za sat jedrenja
i na ulazu u marinu vidio sam usidrenu jahtu.
Kad je jahta usidrena, nešto nije u redu.
Pitao sam je li sve u redu, a oni su mi rekli:
„Nije, muči nas kormilo. Želimo pristati.”
Svi popravci koji se rade
na pokretnim dijelovima broda koji su ispod razine vode,
odnosno na dijelovima koji su potopljeni,
rade se na kopnu.
Da biste popravili kormilo, u brodu morate napraviti rupu.
Brod je imao dva člana posade.
Barem sam njih vidio.
Jedan od njih, onaj mlađi,
pojavio se sa svežnjem novčanica.
Tada smo još imali eskudose.
Bio je to veliki svežanj.
„Platit ćemo vam. Pomozite nam da pristanemo.”
Rekao sam: „Ne želim novac. Ne trebate mi platiti.”
Pomogao sam im da pristanu i to je to.
Svatko tko usidri brod prije prijave
ili ode u luku u kojoj nema policije
automatski je sumnjiv.
Ako niste Europljanin, a ulazite u Europu,
najprije trebate prijaviti dolazak nadležnima.
Kad smo stigli do broda, vidjeli smo ljestve.
Mislim da smo nekoga pozvali da izađe.
Kad nam je prišao, rekli smo:
„Mi smo policija. Imamo sudski nalog za pretragu.”
Imao je razbarušenu kosu. Dugu, kovrčavu kosu.
Bio je visok, viši od 180 cm. Možda i 190.
Velik, snažan čovjek.
Predstavio se kao Giovanni Speranza. To mu je bio lažni identitet.
Mislim da je imao talijanske dokumente, više dokumenata s tim imenom.
Kad smo pretražili jedrilicu,
našli smo još dokumenata koji su pripadali španjolskom državljaninu Javieru Gómezu,
a i dokumente Antonina Quincija.
Mislili smo da je i to lažni identitet.
Kad se sve razjasnilo,
Antonino Quinci nas je uvjerio da je to njegov pravi identitet.
Srdačno nas je dočekao.
Kad nekoga pretražujemo, uvijek pitamo ima li što ilegalno
ili nešto što ga može inkriminirati.
Quinci je rekao da nema ništa ilegalno.
Na talijanskom sam mu objasnio što ćemo učiniti.
Imali smo psa tragača obučenog za otkrivanje droge.
Bio je to koker španijel, manji pas.
Doveli su psa i on je obišao brod.
Ja sam osjetio miris kokaina, ali pas ga nije nanjušio.
Dok su odvodili psa s broda,
primijetio sam kako je Quinci odahnuo.
Srce mu je prestalo ubrzano tuči.
Krenuo me ispratiti s broda,
kao da želi reći: „Pas ništa nije našao. Sad možete ići.”
Ali rekao sam: „Ne, još ne idemo. Sad ćemo pretražiti brod.
Sad ćemo se primiti posla.”
Ljudi su vrlo maštoviti kad skrivaju drogu.
Grade skrivene odjeljke, lažne zidove.
Stavljaju drogu u konzerve s hranom,
koje na prvi pogled izgledaju kao hrana za put.
Morali smo ukloniti gotovo sve s jedrilice
da bismo je pretražili od krme do prove.
Pretražili smo cijelu strukturu u potrazi za skrivenim odjeljcima.
Primijetio sam da je Quinci zabrinut.
Osjetio se snažan miris kokaina.
Bio je u balama i tjednima je prelazio Atlantik.
Taj se miris ne može izbjeći, nemoguće ga je prikriti.
Uspjeli samo naći gotovo kilogram, odnosno 960 grama.
Jedan paket iz kojeg je uzeo malo droge za osobu upotrebu.
Tada sam primijetio da je shvatio da je igra gotova.
Droga ga je inkriminirala.
Pogotovo zbog detalja na vrećici u koju je kokain bio upakiran.
Taj paket kokaina
bio je identičan kao paketi koji su prije pronađeni.
Ta droga bila je povezana s ostatkom droge,
između ostaloga i zbog te vrećice.
U Ponta Delgadi uhićen je Talijan
kojega se sumnjiči da je na jahti prevozio veliku količinu kokaina.
Zaplijenjena droga dovoljna je za više od 2,5 milijuna doza.
ODVJETNIK
Podsjećao me na gusare kakve sam zamišljao dok sam bio dijete.
Možda zato što je bio mornar, ali jednostavno je tako izgledao.
Otišao sam u zatvor razgovarati s g. Quincijem.
On nije puno govorio.
Nije to bio normalan odnos odvjetnika i klijenta.
Klijent mi obično ispriča priču da bismo osmislili strategiju obrane.
Toga ovdje nije bilo.
On je meni postavljao pitanja
i nije htio sa mnom podijeliti nikakve informacije.
Jako se bojao izručenja.
Nije se bojao zatvorske kazne u Portugalu, nego mogućnosti izručenja.
Ljudi su ga se bojali jer je stalno šutio.
Imao je prodoran pogled i dugo bi šutio.
Bio je jako zatvoren.
Bio je neobična osoba.
Dobra večer. Dovoljno za više od 2,5 milijuna doza kokaina.
To je 456 paketa droge.
Zapljena je izvršena na više mjesta na obali São Miguela.
15. LIPNJA 2001. TALIJANOV KOKAIN
Kokain je stimulans.
VODITELJICA SOCIJALNE SLUŽBE
Aktivira cijelo tijelo.
Imate osjećaj da ste puni energije i da ste vrlo sposobni.
Ali ta droga ujedno je okidač.
Može izazvati psihoze, paranoju i nepovjerenje u druge ljude.
Ona vas troši.
Zamislite da bez prestanka idete sto na sat.
To je takozvana gladna droga.
Ona utječe na mozak.
Što je više uzimate, to je više želite.
Taj kokain nije bio razrijeđen. Bio je gotovo potpuno čist, 98 %.
Rekao sam: „Kakav je ovo kokain, čovječe?”
Kokain koji se prodaje na tržištu obično je razrijeđen.
Dodaju razne tvari kako bi povećali volumen i težinu
i tako više zaradili.
Kokain koji prelazi Atlantik uvijek je visoke čistoće.
Ako čistoća nije 95 %, onda je 90 ili 85,
ali uvijek je vrlo visoke čistoće.
Kokain na ulici kreće se oko 10 - 15 %,
možda 20 % čistoće kakvu ima na početku.
Ovdje je bilo malo kokaina, a i nije bio jak.
Kad se ovaj pojavio, bio je malo previše…
Talijanova koka bila je…
Bio je čist.
Zvali smo ga „Talijanov kokain”.
„Vidi, to je Talijanova koka.”
Što je kokain čišći, to više utječe na čovjeka.
Osoba nije prisebna jer kokain utječe na mozak
ili se predozira i umre.
Ovo je geto, prijatelji moji.
Ovo možete vidjeti samo u filmovima.
Svi su se obrazovali.
Obrazovali su se po pitanju droge.
Jer nitko nije znao što je to.
Prodavali su kokain u čašama. Nisu ga znali zapakirati u vrećice.
Prodavali su ga u čašama sve dok nije ponestalo čaša.
A ribari?
Oni su našli drogu.
Na moru su lovili priljepke ili ribu, a našli bi drogu.
I prodali bi je za 100 ili 200 tisuća eskudosa, za bagatelu.
Tko je imao novca, jeftino bi prošao.
Samo je trebao ponuditi 100 ili 200 tisuća i dobio bi kilogram, dva ili tri.
Mnogi su se obogatili.
Jedan dečko je ronio i paket ga je pogodio u disalicu.
Izvirio je iz mora i vidio hrpu paketa oko sebe.
Rekao je: „Koji je ovo vrag?”
Pogledao je prema litici, gdje je bio drugi dečko.
Imao je staru vreću i u nju trpao pakete.
Vreća je bila poderana.
Nosio ju je na leđima i paketi su ispadali.
I on ga je puno našao.
Taj je dečko uvijek bio pod gasom.
Puno je pio.
Napio bi se, otišao u kafić i svima pričao o paketima.
I netko ga je bacio sa stijene.
Ljudi koji su ga jeftino prodavali nisu znali s čime imaju posla.
Nisu bili svjesni koliko je ta tvar opasna.
Za pet tisuća eskudosa mogao si kupiti cijeli paketić!
Bilo ga je toliko
da se nije prodavao na grame, nego na čaše.
Šalice za kavu za pet eura ili pet tisuća eskudosa, tako nešto.
Na ulici. Čak su ga držali u džepovima.
„Što hoćeš? Evo ti.”
Gurnuli bi ruku u džep i izvadili kokain.
Tako je to bilo.
Oni koji su ga imali iz pohlepe su ga prodavali za…
Jedan za deset, drugi za osam, treći za pet.
Pitali bi te imaš li kokaina. „Imam. Koliko trebaš?” „Toliko i toliko.”
Nije bilo kontrole.
Više ga nikomu nisu mogli prodati. Svi su ga imali.
Postoji i drugi način da ga prodaš.
Odneseš ga s otoka u Ameriku, Kanadu, Portugal, Europu…
Dolazili su i kontinentalci.
Kupili bi nekoliko kilograma i pomiješali ih s tko zna čim.
Oni su znali.
U to vrijeme kokain je bio jedina tema.
Talijan je naučio Rabo de Peixe što je dobra koka.
Mještani nikad nisu vidjeli crtu, a kamoli cijeli paket.
Dogodilo se nešto zanimljivo.
Šačica ljudi koja je bila u kontaktu s Talijanom
patila je od Stockholmskog sindroma.
Svi su opisivali vrlo krupnu osobu.
Ne agresivnu, ali nabijenu.
Ali također su ga opisivali kao dobru osobu.
Govorili su da ima srca, da nije bezdušan.
Zamolio sam ga…
Sjećam se da sam mu rekao
da na otoku vlada potpuni kaos, da je stanje katastrofalno.
Malo je razmislio i rekao:
„Dobro. Priznajem da je to pravi kaos. Slušao sam vijesti.”
Petnaest dana bio je na slobodi
i pratio je situaciju na vijestima.
„Pokazat ću vam gdje je.”
Ali poslije smo saznali
da je na brodu navodno imao 705 kilograma kokaina.
Španjolske vlasti nadzirale su krijumčare.
Bila je to velika mreža
koja je godišnje u Španjolsku uvozila 22 do 25 tona kokaina.
U Bilbao i Barcelonu.
Mislim da to nije istina.
Pogledajte kapacitet njegova broda.
Kad prevozite takvu vrstu tereta, prevozite puno veće količine.
Sun Kiss je brod dugačak 14 metara
i ima nosivost od 3500 do 4000 kilograma.
Tada se šuškalo da je policija pronašla
samo djelić onoga što se nasukalo na obalu.
VODITELJICA KLINIKE
Navodno je kokaina bilo puno više nego što je službeno objavljeno.
Malo sam računao i zaključio da su u auto ukrcali 420 kilograma.
Na sudu je sudac rekao da je bilo 210 kilograma.
Triput je to ponovio.
Rekao sam da je to laž i da je bilo 420 kilograma.
Svaki bi se put naljutio.
Nešto bi počeo petljati po onom svom uređaju
i rekao bi da je bilo 210 kilograma.
Ako on kaže da je 210, onda je tako.
SLUŽBENO JE ZAPLIJENJENO 750 KG,
A NA OBALU SE NAVODNO NASUKALO VIŠE OD 3000 KG.
Nikad nisam vidio toliko droge. Bilo je kao u filmu.
Svi su ga imali i svi smo se drogirali.
Dogodila se globalizacija i demokratizacija.
Ribari, ratari…
Svakako se dogodila demokratizacija.
To je bila droga za bogataše.
Klijenti su bili odvjetnici i doktori,
nogometaši, vlasnici tvrtki.
To su najbolji klijenti.
Kokain više nije bio ograničen na elitu.
Proširio se.
Otišao bih u noćni klub
i svakih pet minuta htio bih izaći.
Povukao bih crtu i vratio se.
Svi su šmrkali bijelo.
U jednoj noći pošmrkali smo 300 grama.
Stol je bio pun grumena kokaina.
Svi su ga imali.
Bilo ga je u noćnim klubovima, striptiz-klubovima, bordelima…
Siromašni su ga imali, a bogati željeli.
Ljudi su to doživjeli kao poboljšanje kvalitete života.
Imali su pristup nečemu što je prije bilo dostupno
samo ljudima koji su se školovali ili bili imućni.
Stigao sam oko 10 ili 11 prijepodne.
Svi su šmrkali.
„Sandrinho!
Kako si? Hoćeš crtu? Uzmi, čist je.”
Kad uzimaš heroin, počneš povraćati ili problijediš.
Od kokaina ne. On je…
On je drukčiji.
Jako si pijan, povučeš crtu i odjednom si dobro.
Otrijezniš se i počneš brbljati sto na sat.
Dilalo se na ulici.
Iz ruke u ruku.
Ribari i radnici, pošteni ljudi, došli bi nam i rekli:
„Hej, to nije u redu.”
Ljudi su kraj nas išli u crkvu.
I tako smo se sastali i odlučili
da moji kolege i ja
više nećemo prodavati drogu nedjeljom.
To je sveti dan.
To je ružno.
Počet ću s pričom koja zabrinjava građane Ponta Delgade.
Priča je apsurdna i alarmantna.
Sve četiri strane otoka São Miguel zasute su kokainom.
18. LIPNJA 2001. PRVA SMRT
Prva smrt od predoziranja.
Ta je smrt označila zaokret
u istrazi koja je bila u tijeku,
kao i u dojavljivanju vijesti.
Tek je 15 sati.
Na hitnu službu bolnice u Ponta Delgadi na Azorima stiže hitan slučaj.
Otišao sam u bolnicu
i imao sam tu sreću, da tako kažem…
Imao sam tu nesreću da prođem…
kraj žene koju vade iz vozila hitne pomoći
u groznom stanju.
Uglavnom.
Žena je uzela previše kokaina.
Život joj je ugrožen i vrijeme je dragocjeno.
Prošli su kraj mene u hodniku bolnice.
„Još jedan slučaj”, rekla je osoba koja je bila s nama.
„Još jedno predoziranje.”
U ovom slučaju bila je u opasnosti,
ali dovezena je na vrijeme i uspjeli smo odraditi svoj posao.
Odmah smo stabilizirali dišni i krvožilni sustav.
Počelo nam je dolaziti sve više ljudi koji su konzumirali kokain,
mnogi od njih prvi put, u vrlo ozbiljnom kliničkom stanju.
Hitna služba morala se tomu prilagoditi.
Nismo bili spremni za liječenje takvih pacijenata.
Bolnica je bila pretrpana.
Dolazili su deseci ljudi.
Imali su golem priljev ljudi koji su se predozirali kokainom.
Dva, tri, četiri, pet predoziranja zaredom.
Više predoziranja zaredom. Ljudi su svakodnevno umirali.
Registrirano je 20 ili 30 smrti.
Ja to ne vjerujem. Bilo ih je više.
Situacija je bila zabrinjavajuća i obilježila je otok.
Problem je rastao.
I u godinama nakon te bilo je još mnogo smrti
izazvanih ovim problemom.
Dva moja prijatelja umrla su od predoziranja.
Ta droga ubila je puno ljudi. Puno mladića.
Problem je bio ozbiljan.
Trebao je privući puno više pažnje, pa makar iza kulisa.
Vlasti to nisu ozbiljno shvatile.
Osjećali smo se napušteno.
Kad bi bili svjesni opasnosti u kojoj se nalaze
i kad bi znali da iznenada mogu umrijeti,
bez ikakvog smisla, vrlo mladi…
Kad bih im mogao reći nešto
što će ih odvratiti od konzumiranja droge,
moja bi poruka bila: „Prestanite.”
Oštro upozorenje.
„Prestanite uzimati drogu. Prestanite.”
Bilo je alarmantnih situacija.
Znali smo za djecu staru 12 - 13 godina
koja su si ubrizgavala kokain ravno u žilu.
To je bilo nečuveno i vrlo ozbiljno.
Tjedan dana ništa nisam jeo.
Noći i dane provodio sam ovdje.
Rekao nam je da je potrošio
gotovo pola kilograma kokaina.
Probušio si je ovu venu
i u nju zabio špricu od 200 ml.
Tim se špricama daju injekcije kravama.
Zaustavio je krvarenje,
zalijepio špricu za ruku
i četiri ili pet dana tako ubrizgavao kokain.
Morao je potrošiti sve što ima.
Nije htio da netko dođe i otme mu tu „poslasticu”, to „veselje”.
Sve je htio za sebe.
Ljudi u jednom trenutku više ne mogu šmrkati.
Osjećaš se kao da imaš prehladu.
Više ne možeš šmrkati jer se cijeli nos začepi.
Ljudi su počeli pušiti crack.
Zato se jedna od mojih pjesama zove „Crack na Cozinha”.
Crack nije isti kao obični kokain.
Budeš još više paranoičan. Još luđi.
Počelo je oko 8.30,
kad je 24-godišnjak pobjegao jer je mislio da ga lovi policija
i ušao u garažu kuće na adresi Rua Cidade 2 u San Leandru.
„Što radiš ovdje?” „Bježim od policije zbog…”
I počeo mi je pričati priču o drogi koja je pronađena u Rabo de Peixeu.
Mladića su više od dva sata nagovarali da se ne baci s krova.
Neprestano je prijetio sa špricom u ruci
sve dok njegov poznanik nije riješio situaciju.
1. LIPNJA 2001. ARRIVEDERCI
Moj prijatelj Tony iz Lomba de Maie
vikende je provodio u zatvoru zbog vozačke dozvole.
TONY ARRUDA LIGA DEVALLES
1981. - 1982. DRUGO MJESTO
Stoput sam ostao bez vozačke.
Sutkinja je rekla: „G. António, opet?” Toliko sam je puta izgubio.
Vikende sam provodio u zatvoru, ali vozio sam unatoč tomu.
Rekla bi mi: „G. António, opet? Više ne znam što ću s vama.
Morat ćete ponoviti vozački ispit.”
Ta mi je sutkinja puno pomogla.
Tako je, morao sam ići u zatvor.
Imao sam ćeliju na prvom katu.
Ondje je bilo puno povratnika, poznanika, prijatelja…
„Bok, Tony! Ide u drugu ćeliju na prvom katu!”
Divno.
Hrana je bila dobra.
Ljudi su dolazili ovamo s kontinenta i govorili da je kao u hotelu.
Da je hrana odlična.
I stvarno jest.
Porcije su velike. Ondje se dobro jede.
Na kontinentu navodno imaju samo ribu i rižu.
Dok sam odsluživao vikende, upoznao sam Talijana.
Talijana su poslali u taj zatvor,
ali on je sigurno već bio u zatvoru.
I to u strogo čuvanom zatvoru.
Kad je vidio one niske zidove,
rekao je: „Nije ovo zatvor, ovo je škola.”
Talijan nije bio pričljiv.
Razgovarao je samo s Tonyjem.
Nije htio biti u zatvoru, ali, koliko sam ja shvatio,
već je bježao iz zatvora i više je puta uhvaćen.
Tony bi bio u zatvoru od petka do nedjelje popodne.
Samo vikendom.
Govorio je malo engleskog, portugalskog i španjolskog.
Tako sam ga upoznao.
Drugi ga nisu razumjeli.
Jednog su se dana našli i…
Za vrijeme odmora na dvorištu
nije igrao nogomet s ostalima.
Otišao je do stražnjeg dijela dvorišta,
prema obalnoj magistrali.
Zidovi su bili niski.
U dvorištu je bilo betonskih klupa.
Kad bi lopta preletjela preko zida,
popeli bi se na klupe i čekali da netko prođe.
Viknuli bi: „Dodajte nam loptu!”
I netko bi im bacio loptu.
Kad sam bio u zatvoru, zid je bio visok 120 cm.
Stao bih na klupu i zamolio prolaznike da mi dobace loptu.
Nije bilo lopte.
Slao bih ih lijevo-desno po loptu koje nije bilo.
Čuvar je zazveckao ključem po vratima. Cin-cin.
Svi su znali što to znači i počeli su hodati ukrug.
I Talijan je počeo hodati ukrug.
U jednom trenutku samo je skočio.
Preskočio je taj zidić s mrežom i našao se na cesti.
Čuvar je bio na tornju. Imao je sačmaricu.
Bum, bum!
Ali Talijan je viknuo: „Nemoj me ubiti!”
Rekao je „ciao” i pobjegao.
Tony ga je čekao na motoru.
Čekao sam ga.
Bio je hrabar, kao i ja. Obojica smo bili hrabri.
Čuvari kažu da je to bio velik motor jer je brzo nestao.
Na velikom motoru brže pobjegneš.
Ali ne, bio je to skuter.
Sjeo je na motor i krenuo sam.
Grad je bio pun uličica i motora.
Imao je kacigu. Tko je mogao znati da je baš on Talijan?
Bježao sam poljskim putevima i makadamom.
Skrenuo sam kod Ribeire Seca i krenuo uzbrdo.
Starim poljskim putevima popeo sam se sve do vidikovca.
Čuo sam da je pobjegao.
Nadrealno.
Bližilo se podne i vrijeme odmora bližilo se kraju.
Antonino Quinci preskočio je ogradu od bodljikave žice.
Čuvar je ispalio nekoliko hitaca upozorenja,
ali on je pobjegao magistralom…
Na današnjem zatvorskom zidu
vidi se koliko je stari zid bio visok.
Ni blizu kao današnji.
Ravnatelj zatvora rekao je: „Hvala vam.
Zbog vas i vašeg priloga
ravnateljstvo Uprave za zatvorski sustav
odlučilo je odobriti sredstva za podizanje zida.”
Uopće se nisam iznenadio.
Bio sam kod kuće, gledao sam vijesti i rekao obitelji: „Ovo je moj klijent.”
Bilo je zanimljivo što je pobjegao,
pogotovo meni, jer je bio moj klijent.
Ljudi su sve povezivali s njim. Talijanova jahta, Talijanov kokain,
Talijanova nesreća…
Ali nestao je bez traga. Nitko nije znao ništa o njemu.
Na dan kad je pobjegao,
Rui Coutu, moj prijatelj i ja
otišli smo u grad po nekoliko grama heroina.
Uzeli smo 20 - 30 grama, ne sjećam se točno.
Stigli smo u Lomba de Maiu.
Odande vodi cesta za Furnas.
Vidjeli smo hrpu policije.
Blokirali su cestu.
A mi smo imali 20 -30 grama u autu.
Bili smo prestravljeni. Rekao sam: „Sad sam nadrapao.”
Pogledao nas je i rekao nam da otvorimo prtljažnik.
Pregledao je prtljažnik i rekao: „Dobro. Laku noć.”
Zbunjeno smo ga pozdravili.
„Što je ovo? Kakva je ovo pretraga?”
Pretraživali su cijeli otok.
U Ribeiri Grande i Rabo de Peixeu bile su još dvije blokade.
Još jedna u gradu. Ništa nam nije bilo jasno.
Tek sljedećeg dana
saznali smo što se događa na vijestima i u novinama.
BJEGUNAC JE JOŠ NA SLOBODI
POLICIJA NASTAVLJA RACIJE U RABO DE PEIXEU
Kolegu sam zamolio da nas odveze autom
jer nisam imao kacigu.
U Achadinhi sam imao prijatelja, Ruija.
Pokupio je Talijana motorom i odvezao ga u kuću Ruija Couta.
Tony je došao do mene i pitao želim li kupiti koji kilogram kokaina.
„Ne želim. Dosta mi ga je.”
„Vani je vlasnik.” Rekoh: „Kako to misliš?”
„Talijan je pobjegao iz zatvora.”
„I pustio si ga vani da čeka? Dovedi ga.”
Nisam imao pojma da ću ga skrivati u svojoj kući.
Nevjerojatno.
Rui je razmislio kako bi mu mogao pomoći.
Našao mu je prenoćište.
Dao sam mu pivo i donio mu hobotnice da se najede,
a on je tražio telefon.
Dao sam mu ga. Onda je tražio antiseptik za svoju nogu.
Imao je hlače, a ispod njih trenirku.
Razderao si je nogu kad je preskakao bodljikavu žicu.
Nabavio sam mu antiseptik.
Zatim je nazvao prijatelja
i rekao mu da je kod dobre obitelji, znate?
Kad je poklopio, predstavio se i pogledao kuću.
Rekao je da ne želi smetati, ali nije znao da prodajem drogu.
Bilo nas je malo.
U narkoticima smo imali samo šest ili sedam policajaca.
Imali smo hrpu problema, a premalo ljudi.
Pretraživali smo obalu čamcima.
Tražili smo još paketa.
Često bismo vidjeli pravosudnu policiju u kafićima, na ulici…
Imali su civilne aute.
Ljudi nisu znali da smiju imati civilne aute.
Zahvaljujući tim neoznačenim autima ulovili su puno ljudi.
Svugdje ih je bilo, a posebno u Rabo de Peixeu.
Dobrih nekoliko mjeseci samo su tražili.
Nekoliko nam se puta dogodilo da smo se spremali pretražiti kuću.
Ljudi nisu vikali: „Stiže policija”, nego: „Stiže Lopes!”
To im je bila uzbuna.
Kad bi došli, sve bi već bilo skriveno.
Ljudi su skrivali drogu u zidovima, u poljima…
Nikad kod kuće. Uvijek vani.
Međusobno su si krali drogu.
Znali su je dulje ostaviti na istom mjestu.
Kad bi netko znao gdje su paketi, pojeli bi ih štakori.
Ljudi bi sakrili kokain, potražili ga za šest mjeseci
i shvatili da ga više nema.
Od deset kilograma ostale bi mrvice. Štakori su malo tulumarili.
Samo se rokalo.
I štakori vole bijelo.
Čak smo imali kolegu iz policije
koji je prodavao drogu.
Nekoliko kilograma zadržao je za sebe.
Poslije je uhićen i otpušten.
Katkad sam morao bježati od policije.
Bojao sam ih se.
Bojao sam se. Bili su posvuda.
Mnogi su dobro zaradili, obogatili se.
Tada se počelo pljačkati,
krasti.
Nestalo je puno zlata i dijamanata.
Ljudi bi počeli uzimati kokain, a nisu znali što uzimaju.
Ostali bi bez novca.
Kokain je mnoge poslao u grob.
U bijedi.
Osim što smo se trudili pronaći
i ukloniti kokain s tržišta,
sad smo još morali ponovno uloviti Quincija.
Začudo, više ništa nismo čule o Talijanu.
I to nam je bilo malo zanimljivo. Zapravo, jako zanimljivo.
Samo nekoliko ljudi znalo je gdje je.
Znao je moj prijatelj s broda.
Zatim António, moj dragi prijatelj.
I… Pacheco nije znao, a on mi je bio najbolji prijatelj.
Rui je htio…
Razumijete me?
Nije mi htio reći da je ondje Talijan s kokainom.
Nije mi htio reći. Ne znam zašto.
Bio je ovdje tri tjedna, a nitko nije saznao.
Ja sam išao po svom poslu, a on je bio u srednjoj kući.
Ondje sam imao oko 400 paketa trave.
Dao sam mu punjivu fluorescentnu svjetiljku,
imao je Johnnieja Walkera i Marlboro.
Dobio bi sve što je htio.
Rekao mi je da nije jeo dva tjedna.
Pomiješao bi kokain s mekinjama i od toga napravi cigaretu da umiri glad.
António je kupovao SIM kartice.
Na bodove je kupio valjda 20 kartica.
Za koga?
Svaku bi koristio samo nekoliko sekundi, da ne počnu snimati.
Valjda za slučaj da ih policija prisluškuje.
Počeli smo razgovarati i rekao mi je:
„Rui, sutra odlazim. Sljedeći tjedan imat ću sređen prijevoz.
Takav ti je moj život.”
Došao je njegov bratić i počeli su planirati
kako da ga neprimjetno izvuku s otoka.
Nisu mogli proći kroz luku.
Upoznao sam njegova nećaka. Nećaka i nećakinju.
Uplakani su me grlili i zahvaljivali što sam im spasio strica.
S Madeire je dolazila koćarica.
Prolazila je uz sjevernu stranu otoka.
Trebala ga je ondje pokupiti i tako bi pobjegao.
Njegov je plan bio da ga pokupi brod i da ga trebamo ostaviti…
Prijatelj ga je trebao odvesti do Formigasa.
Moje je mišljenje bilo, a to sam rekao i glavnom inspektoru Joãu Soaresu,
da trebamo biti strpljivi.
Da se vjerojatno negdje skriva
i da će izaći tek kad…
Rekao sam da će izaći najranije za mjesec dana.
16. SRPNJA 2001. RACIJA
Imali smo jedan nalog za Antónija Pacheca i dva za Ruija Couta, čini mi se.
Imali smo 30 dana da provedemo naloge, a isticali su u ponedjeljak 16. srpnja.
Zbog dva kilograma kokaina iz Venezuele.
U ponedjeljak u 6.15,
okupili smo ekipu i krenuli u pretrage.
Kad su došli u moju kuću, otvorio sam vrata i rekao: „Policija?”
Otvorio sam vrata i rekao: „Opet policija? Što sad želite?”
Pustio sam ih, ništa nisam imao.
Otvorio sam vrata, a oni su nahrupili.
Rekao sam: „Što će vam oružje? Spustite oružje.
Ovdje su moja beba i žena.”
„Gospodine, obucite se.” Bio sam u boksericama.
Obukao sam se.
Rekoh: „Ovdje ste zbog droge? Ovdje nema droge.”
„Ni koraka dalje.” „Ovdje nema droge.”
Ali zaboravio sam da u dnevnoj sobi imam zdjelu s heroinom
i još jednu s kokainom.
Kokain sam spremio ispod četke za WC.
Prošao sam kraj prozora. Murjaci su me vidjeli.
Rekoh: „Idem vezati psa.”
„I bolje, inače će popiti metak.” Rekao sam mu da nije normalan.
Policija je istovremeno bila kod mene i kod Ruija.
Uzeo sam mobitel.
Vidio je moj mobitel i ključeve i rekao:
„Čiji je to mobitel?”
„Moj.” „Lopese, uzmi ga.”
Svom snagom sam ga bacio u zid.
Komad se odbio i ozlijedio mi stopalo.
Gledajte na što ovo liči.
Kuća je bila održavana.
Kad smo stigli, bila je čista i lijepa.
Sad je potpuno drukčije. Sve je uništeno.
Rui je bio u ovoj sobi.
Bio je ljut
zbog još jedne policijske intervencije.
Bio je iznenađen, jako živčan. „Opet ste došli?”
Navikli smo na takve reakcije.
Ovako je Rui Coutu izgledao kad je stigao.
Danas izgleda potpuno drukčije.
Mislim da u kući nismo našli ništa zanimljivo.
Samo 250 000 španjolskih pezeta koje je držao kod kuće.
Do španjolske ima 2000 kilometara.
Što će mu pezete u vrijednosti 1250 eura u kući na Azorima?
Sve smo ovo pretražili.
Naravno, nije izgledalo ovako. Kuća je bila održavana.
Ljudi su često skrivali drogu, novac, vage
i slične sumnjive predmete izvan kuće,
izvan prostora koji se obično pretražuju.
Tražili smo prekopanu zemlju
ili rupe u koje je nešto skriveno.
Prošli smo cijeli ovaj teren
i približili se onoj padini.
Oko dva metra ispod te padine nalazi se parcela zemlje.
Ondje je prirodna barijera
i pomoćna zgrada.
Otišli smo onamo izvidjeti teren,
a kad smo stigli, čuli smo nekakvu buku.
Obišli smo padinu i spustili se uz rub imanja.
Primijetili smo da su ovdje vrata.
Kada sam stigao ovamo,
ovdje sam primijetio platformu.
Bila je visoka dva metra, možda 2,20.
Na njoj je bila slama, a dalje se nije vidjelo.
Sve do onog kuta bila je nabacana slama.
Na slami se vidio trag.
Bila je ugažena, netko je prošao po njoj više puta.
Kako nisam imao pojma što se ondje nalazi,
izvadio sam pištolj
i krenuo prema zidu.
I dok sam hodao, čuo sam…
Quincijev glas.
Na tečnom talijanskom rekao je: „Stani, ne pucaj. To sam ja, Quinci.”
Nisam mogao vjerovati.
Kad je ustao i pogledao me, rekao je…
Rekao je nešto na talijanskom.
„Opet ti, Lopese! Ti si moj demon.”
„Ti si moj demon.”
A ja sam rekao: „Ne, samo si se našao na krivom mjestu u krivo vrijeme.”
I tako smo uhitili Quincija.
Bila je to sreća, ali moraš se potruditi da ti se sreća osmjehne.
Policajci iz Ruijeve kuće nazvali su policajce koji su bili sa mnom.
Rekli su: „Hej, našli smo bjegunca.”
Rekoh: „Tko je bjegunac?” „Pa bjegunac!”
„Pa koji bjegunac?” „Pa Talijan!”
„Dečki, posrećilo vam se.”
TALIJAN UHVAĆEN
Sjeo sam u auto. Pisali su o tome u novinama.
„Traženi muškarac pronađen u Achadi do Nordeste.”
Stigli smo u policijsku postaju
i Pacheco je bio u džipu s Talijanom.
Kad su stigli, Talijan je rekao: „Dajte mi vode.”
Pacheco je rekao: „Pa to je Talijan.”
A policajac je rekao: „Nisi znao tko je on?”
Ali Pacheco stvarno nije znao. Mislili su da se šali.
Kad smo stigli, Pacheco je rekao: „Jebote, bio je kod tebe?”
Čovječe.
Odveli su Talijana u postaju, a ja sam ostao sâm u autu.
Auto je bio parkiran nasred ceste.
Taksisti su buljili, a ja sam izašao kao da sam policajac.
Izašao sam iz auta i zatvorio vrata.
Došao sam do ulaza i pozvonio.
Otvorio mi je vratar. „Ostavit ćete me vani?”
Otvorio mi je vrata i ušao sam.
Više ga nikad nisam vidio.
Zatvorska kazna od 11 godina dosuđena je Antoninu Quinciju,
Talijanu koji je prije šest mjeseci zatrpao São Miguel kokainom.
Sud u Ponta Delgadi dokazao je
da je on jahtom dovezao više od 500 kilograma kokaina.
Tim kokainom predozirali su se deseci mladih, a troje ih je umrlo.
14. PROSINCA 2001. SUĐENJE
Dobio sam devet godina zatvora.
Šest godina i osam mjeseci. Na kraju je ispalo 11 godina.
Droga nije vrijedna toga.
Jednom sam rekao sucu:
„Dajete mi sedam, osam ili devet godina zbog dilanja?”
Pitao me želim li nešto reći. Rekao sam da želim.
Pitao sam je li me osudio kao dilera.
Za mene je diler netko tko od droge ima koristi
i na njoj zarađuje.
Ja sam samo potrošio očev novac.
Trebamo razlikovati ljude koji imaju zločinački um
i koji se bave drogom samo zbog zarade
te one koji prodaju drogu da bi zaradili za još droge.
Treba to razlikovati.
Ovi drugi su bolesni ljudi koji su zbog bolesti postali kriminalci.
Oni prvi su kriminalci koji žele zaraditi.
Kazne u takvim slučajevima trebaju biti stroge
jer krijumčarenje i konzumacija droge izazivaju brojne smrti.
Dilere treba strogo kažnjavati.
Kad sam završio u zatvoru,
koža na rukama mi se gulila
od diranja kokaina, lomljenja grumena i pakiranja u vreće.
Otišao sam u ambulantu i bolničarka mi je rekla:
„G. Rui, petljali ste po kemikalijama. Ne biste to smjeli raditi.”
Rekao sam joj: „Ruke su mi ovakve otprije.
To je od kokaina.”
U 19 sati svi smo zaključani i dolazi droga.
Kuc-kuc po vratima.
„Rui, Pacheco, pripremite foliju. Morate ovo isprobati.”
Tko dijeli drogu? Čuvar.
Prijatelj je došao u zatvor kupiti hašiš. Vani ga nije mogao nabaviti.
Nabavio sam mu sedam traka i dao mu ih kad je došao u posjet.
Čuvar je rekao: „Što toliko hodaš?”
Glumio sam da idem po papire za odvjetnika.
Imao sam sedam traka zarolanih u listove papira.
Vani nije bilo hašiša, a zatvor ga je bio prepun.
Čovječe!
Došao je u zatvor po drogu.
Policija nije našla kokain u Ruijevoj kući.
Kad je policija pokucala na vrata,
uzeo je ovoliku plastičnu posudu, onu malu.
Sakrio ga je u kupaonici.
Imao je četku za WC.
Zdjelu je stavio na pod i poklopio je četkom.
Policija nije htjela dirati četku, pa nije vidjela drogu.
Njegov brat pronašao je zdjelu.
Moj brat Luis jednom me posjetio i više ga nikad nisam vidio.
Uzeo je Ruijev auto, koji je ondje bio parkiran.
Ne znam je li šmrkao ili si ubrizgao drogu.
Vozio je prema Nordesteu i promašio zavoj na cesti.
Sletio je s litice kod rijeke i umro.
I više ga nisam vidio. Sjebano.
Nekoliko tjedana poslije
tatu je grizla pomisao da nije dobro odgojio svoju djecu.
Na bratovu sprovodu sestrična je našla tatu u sobi.
Imao je nož i pokušao se ubiti.
Bio je u depresiji. Tata je bio dobar čovjek.
Bio je dobar čovjek.
Jednog tipa doveli su ovamo iz zatvora na kontinentu.
Prišao mi je i rekao da su mu u zatvoru rekli
da je Talijan naručio ubojstvo mog brata.
Zamislite te laži.
I bum! Udario sam ga ravno u bradu.
To je bilo zato što spominje mog brata.
Onda sam ga udario još jednom jer je lažov. Znate?
Nešto je nedostajalo. Znale smo da nam je nešto promaknulo.
A to je bio Quinci.
I on je u toj priči bio žrtva.
Pogotovo kad smo saznale da vjerojatno nije djelovao sam.
Zašto je preuzeo svu krivnju i odgovornost?
Na ispitivanju je promijenio priču. Rekao je da nam nije pokazao lokacije.
Imao je pravo na obranu i iskoristio ga je.
Odvjetnik mu je možda savjetovao
da pokuša izbjeći to odgovornost,
to veliko breme kaosa i uništenja koje je izazvao na otoku São Miguel.
Shvatile smo da nedostaje dio slagalice.
Gdje je Quinci?
Antonino Quinci završio je u zatvoru u Coimbri.
Ondje je služio kaznu.
Ondje je pokušao prodati karte s blagom.
Izradio je karte otoka i lokaciju blaga označio slovom X.
Ljudi bi kupili kartu i došli na Azore
u potrazi za tim blagom,
za mjestom koje označava taj X
na jednoj vrlo jednostavnoj skici otoka.
Taj X na jednom milimetru karte
može označavati deset kilometara obale.
Bilo bi nemoguće naći blago.
Kad sam ga pitao za karte, nasmijao se.
Pogledao me onim svojim veselim pogledom i rekao:
„Tako si zaradim za cigarete.” Tako nešto je rekao.
On je nastavio živjeti svoju priču o krijumčarenju droge,
a stanovnici Rabo de Peixea i dalje su patili zbog droge.
Život je jedan neprekidni, stalni i nepravedni ciklus.
Moramo priznati
da je operacija
pronalaska kokaina
označila povijesni rekord u konzumaciji droge na São Miguelu.
To je trajalo godinama.
Tulum je trajao četiri, pet, šest godina.
Nije bilo stajanja.
U klubovima je bilo divlje, svi su šmrkali u kupaonicama.
Droge je bilo posvuda.
Rokalo se po cijele noći.
Ta koka obišla je cijeli svijet.
Boston, New York, Montreal, Toronto,
Providence, Rhode Island…
Droga je stizala avionima i brodovima.
Postojala su ta dva načina.
Tako je i s ljudima. Kako čovjek dođe iz Amerike u Portugal?
Psi na Azorima traže drogu…
Tko će znati što oni traže. Ne znaju oni što je bijelo.
Oni koji su bili pametni zaradili su i pobjegli u Kanadu i Ameriku.
Ljudi su ulagali u kafiće, klubove, apartmane i slično.
Znam ljude koji su zakopali vreće novca i izgubili ih.
Ali bilo je puno ljudi koji nikad u životu nisu imali novca.
Oni su bili najuspješniji.
Štedjeli su. Nikad nisu vidjeli toliko novca.
Za njih je to bilo pravo bogatstvo.
Molitve su im se ostvarile.
Čak i danas, dvadesetak godina poslije,
ljudi govore da je dio kokaina još negdje skriven.
Gledajte.
Ja sam izgradio cijelu ovu ulicu.
Ove nogostupe, ovaj cement…
Godine 2009.
otišao sam s Azora i došao ovamo.
Ovdje mi se rodio sin, Lesandro.
Lesandro Prince. G3. Rodio se težak 900 grama.
Kad se rodio, spojili su ga na aparate
i nismo znali hoće li preživjeti.
Otac mi je rekao:
„Sad imaš više djece, moraš se opametiti.” Bla-bla.
I obećao sam mu
da ću prestati prodavati drogu, prestati se baviti tim stvarima
i promijeniti svoj život.
Sve što sam učinio,
ispričao sam svojoj djeci kako bi ona bila bolja od mene.
Otac mi je govorio: „Sve će ovo propasti.”
Nije me vodio u banku,
nije me vodio u ribarnicu…
Razumijete?
Ja nisam takav. Sve govorim svojoj djeci.
Želim da budu svjesna što trebaju učiniti za dobru budućnost.
Osjećam posebnu povezanost
s ovom pričom i s Rabo de Peixeom.
Ondje ima problema, ali ima ih svugdje.
Možeš otići iz Rabo de Peixea, ali on će ostati u tebi.
U tebi ostane nešto čarobno.
Kad završiš u zatvoru, život ti se…
Okrene se naopačke.
Kad godinama živiš u zatvoru, postaneš zatvoren.
Nisam se previše otvarao ni ženama ni muškarcima.
Trebalo mi je vremena. Tri ili četiri godine.
Tada sam zaključio da je vrijeme da postanem osoba kakva sam prije bio.
Da trebam biti zaigran, uvijek spreman za šalu…
I to je bilo to.
Bilo je loše.
Ovisnost je poput usnulog zmaja.
Na rehabilitaciji ga uspavaš
i neko vrijeme si čist.
Ali onda, ta zla zvijer,
ta zla ovisnost o drogi odjednom se probudi.
Može se probuditi u svakom trenutku nestabilnosti,
kad se čovjeku dogodi nešto iznenadno.
Prekid, smrt voljene osobe ili nešto treće.
Otkaz ili nešto slično.
Ta zvijer spava u tebi, ali uvijek se može pokazati.
Navukao sam se na sintetičku drogu
i ona mi je uzela sve što volim.
Uzela mi je obitelj, uzela mi je…
Sve mi je uzela.
Radio sam stvari kakve inače ne bih. Takve te stvari promijene.
Želim vratiti vrijeme.
Izgubio sam ženu, djecu…
Svoju dragu ženu.
I lako zarađeni novac presuši.
Ni to nije dobro.
Sjebano je kad te obitelj napusti.
Da.
I onda, dok je sin bio u bolnici,
stalno sam se molio.
Rekao sam: „Bože, ostvari mi ovu želju.
Ako se moj sin izvuče i preživi,
odustat ću od svega ovoga.
Prestat ću štetiti ljudima,
prestat ću širiti taj otrov.”
I to je bilo to. Bilo je to obećanje koje sam dosad, hvala Bogu…
To me uopće ne zanima. Ne želim imati veze s tim.
Za mene je to govno, smeće.
To je sranje koje uništava obitelji.
To je život pun laži,
život pun štakora i cinkaroša,
život…
Ako imaš previše, najbolji prijatelj će te upucati u leđa.
U životu punom droge nema prijatelja.
U takvom životu nema prijatelja.
NAKON ODSLUŽENJA KAZNE
RUI COUTO PAO JE U DEPRESIJU ZBOG SMRTI NJEGOVA SINA.
IZGUBIO SE U PAKLU DROGE I UHIĆEN JE.
TRENUTAČNO JE NA LISTI ČEKANJA ZA LIJEČENJE OD OVISNOSTI.
ANTÓNIO PACHECO USPIO SE OSOVITI NA NOGE I ŽIVI U ISTOM SELU.
VIŠE NIJE UHIĆIVAN.
Treba vremena da izradite sve ove dijelove.
TONY JE DEPORTIRAN IZ SAD-A PRIJE 25 GODINA I NIJE SE USPIO VRATITI.
SAN MU JE VRATITI SE I VIDJETI SVOJU OBITELJ.
TELMO JE OSNOVAO USPJEŠNU TVRTKU ZA DISTRIBUCIJU RIBE.
I DALJE ŽIVI U RABO DE PEIXEU.
SANDRO G I DALJE ŽIVI U AMERICI SA SVOJOM ŽENOM I TROJE DJECE.
OSNOVAO JE USPJEŠNU GRAĐEVINSKU TVRTKU S VIŠE OD 40 ZAPOSLENIKA.
PREMA ODLUCI SUDA NE SMIJE NAPUSTITI SAD.
NIJE SE VRATIO NA AZORE OD 2013.
ANTONIO QUINCI 2021. JE ZAUSTAVLJEN U BRAZILU NA BRODU SA 630 KG HAŠIŠA.
TERET JE BACIO U MORE.
ULOVLJEN JE NA DJELU, A POLICIJA JE PRONAŠLA TERET.
DOBIO JE DEVET GODINA.
OPET JE POBJEGAO I BRAZILSKA POLICIJA GA JOŠ TRAŽI.
UNATOČ SIROMAŠTVU, RABO DE PEIXE JE TURISTIČKA ATRAKCIJA.
TISUĆE ZNATIŽELJNIH TURISTA DOLAZE U SELO.
PRIČA O RABO DE PEIXEU
BILA JE INSPIRACIJA ZA JEDNU OD NAJGLEDANIJIH SERIJA SVIH VREMENA.
RABO DE PEIXE VIŠE NIKAD NIJE BIO ISTI.
Nedostaje mi domovina
Idemo!
Ona je moj ideal
Čuje se glasova jeka
Tako je!
Puši se kao da je festival
Sunce me vjerno čeka
Kada se spustim na žal
Čak i ljudi izdaleka
Spominju Azore i Portugal
Rapexinhosi su najbolji!
Svi plešu na zabavi
Uvijek sam na zabavi
A sutra?!
Sutra ću biti na zabavi
Uvijek sam na zabavi
Prijevod titlova: Domagoj Južnić