Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SÃO MIGUEL, AZORY
Pobřeží ostrova São Miguel bylo ze všech stran zaplaveno kokainem.
Včera odpoledne bylo objeveno asi 300 kilo kokainu
na severním pobřeží ostrova São Miguel.
Převážel je Ital,
který se metráků drogy zbavil dříve, než ho chytili.
Jo, spousta lidí si myslela, že jsou to odpadky.
Balíčky všude okolo.
„Ale ne. To není možný.“
Zvedl hlavu a viděl, jak ve vodě plave spousta kilo.
VYLOVENO 2,6 MILIONU DÁVEK
Pytel se mu roztrhl na zádech a kilové balíčky popadaly na zem.
Pět tisíc escudos za malý balení. Plný koksu!
Ženy obalovaly ryby v kokainu, protože si myslely, že je to mouka.
Děti si značily fotbalová hřiště kokainem.
Krásný ostrov, rajský ostrov, nádhera.
Kila koksu prostě všude.
Kokain v životě neviděli.
Byl distribuován levně.
Mělo to mít hrozné, přímo katastrofální následky.
Chytili mě s 33 pistolemi a 2 000 nábojů.
Umřelo několik mých dobrých přátel.
V autě bylo plno koksu, na zemi velký hrudky. Ten chlap byl blázen.
Každý den venku, každý den na ulici.
Od rozbřesku do soumraku, každý den na ulici.
Stráž má vždycky u sebe zbraň.
Bohatí bohatnou a chudí prodávají drogy.
BÍLÁ VLNA: NEUVĚŘITELNÝ PŘÍBĚH Z RABO DE PEIXE
ROKU 2001 OSTROV ZAPLAVIL KOKAIN A NAVŽDY HO ZMĚNIL.
ŠTĚSTÍ NEBO SMŮLA PODLE TOHO, KOHO POSLOUCHÁTE…
Adrenalin funguje skoro jako droga.
Vede k závislosti. Je návykový.
A je pravda, že i práce u policie je návyková.
Do styku se zbraněmi jsem přišel v Angole, kde jsem se narodil.
Bylo mi asi osm, když jsem poprvé vystřelil.
Bylo to normální, protože v té době osvobozenecká hnutí
zintenzivnila nepřátelské útoky a docházelo k masakrům.
A tak stát cítil potřebu
rozdávat zbraně civilistům na ochranu.
Na Azory jsem přijel v roce 1993.
V protidrogovém oddělení jsem začal pracovat v roce 1994.
Hledání důkazů, drog, peněz… Je to hra na kočku a myš.
Říkám, že na jedné straně je lovec a na druhé straně je kořist.
A adrenalin stoupá.
ROKU 2015 SVĚT ZJISTIL, CO SE STALO NA SÃO MIGUELU.
LOĎ. ITAL. VYPLAVENÝ KOKS.
ZPRÁVU V EL PAÍS ZVEŘEJNILY DVĚ NOVINÁŘKY. ŠPANĚLKY.
Můj první kontakt s ostrovem São Miguel byl v roce 2009.
Dorazila jsem tam 25. června
a začala pracovat pro portugalskou veřejnoprávní televizi,
ale skončila jsem v portugalském rozhlase.
Azory mi vstoupily do života v roce 2010.
Přijela jsem na São Miguel, protože tam můj bratr studoval biologii.
Po čtyřech dnech prohlížení ostrova řekl: „Pojeďme do Rabo de Peixe.“
Vzpomínám si, jak jsme přijeli do Rabo de Peixe a bratr řekl:
„Zavři okna a zamkni dveře. Tohle je oblast…“
Myslím, že řekl „konfliktů“. Přesný výraz si nepamatuju.
Rabo de Peixe pro mě znamená všechno.
Vyrůstal jsem mezi Rapexinhos, s bratranci v Rabo de Peixe.
V Rabo de Peixe není nic snadné. Nic nemáš jen tak.
Lidi tvrdě pracují.
Námořníci, rybáři, lidi z chladíren.
Nebylo radno tam chodit. Nikdo vás tam nezval.
Donedávna to byla nejchudší čtvrť v Evropě
s vysokou mírou negramotnosti.
Co se tu stalo?
Jako by přišla divoká bouře, která na všech lidech zanechala stopy.
Nebyla to chudoba. Byl to pocit, že se něco stalo.
V roce 2001 ostrov zaplavila spousta kokainu,
který unikl z poškozené plachetnice.
Většina ho skončila v Rabo de Peixe,
kam ho donesl příliv a tak dále.
Ti lidé kokain nikdy neviděli.
Když jsem přijel na Azory, o skutečné míře kriminality jsem nevěděl.
Když se něco stalo, věděli jsme, kdo je viník.
A ukradený majetek měl hodnotu třeba pět eur.
Pudink, kus masa, něco takového.
Ta zločinnost byla skoro dětinská.
V polovině 90. let jsme se na Azorech setkali s jinou kriminální realitou.
Vysídlenci z USA, zvyklí na ozbrojené loupeže,
předávali své kriminální poznatky a zkušenosti
lidem, kteří páchali zločiny tady.
V Americe jim říkali Portugalci.
V Portugalsku jim říkají Američané.
Jsou to občané odnikud.
Jsem z Rabo de Peixe, ale neboj se.
Z demižonu mám žízeň, jsem velkej ožrala.
Kouknul jsem se na pistoli, a nikdy nechodil do školy.
Procházím se ulicí a prodávám koks.
Nebudu brečet.
Tenhle život nebyl pro mě.
Nebudu brečet.
Jsem ze Santa Clary na São Miguelu.
Přistěhoval jsem se sem s rodiči. Bylo mi devět.
Jeli jsme do oblasti Bostonu, Winter Hill.
Italská, irská oblast, kde vládne mafie.
A tam jsem vyrůstal.
Když mi bylo 13, můj bratranec
mi ukázal, co je kokain,
a začal jsem pro něj prodávat drogy.
Musíš být energičtější. Buď spíš…
Buď víc cool.
G2! Odešel jsem z ulice.
Panebože.
- Udělám to znovu. - Hej. Přestaň.
Mario, ať jde nahrávat. Běž do kabiny.
Musíme to nahrát.
Integrace přesídlenců
rozhodně nebyla snadná.
Mnoho lidí tam bylo repatriováno kvůli drogám.
Byli repatriováni kvůli rvačkám, krádežím aut…
Byli to lidé s cejchem zločinců.
Ale když se dostali na tenhle malý ostrov,
nemohli páchat zločiny, které páchali tady.
Odseděli si tresty.
Odvezli je na letiště a vyložili v Ponta Delgadě.
Některé rodiny je odmítly přijmout.
Poslali je zpátky. Většina z nich tu neměla rodinu.
Co tu měli dělat? Nikoho neznali.
Zločinecká pracovní síla značně vzrostla.
Drtivá většina pokračovala v užívání drog.
Museli za ně platit, tak páchali drobnou kriminalitu.
Docházelo k násilným situacím,
kdy přesídlenci kvůli drogám páchali závažné zločiny.
AMERICKÝ SEN MNOHA AZOŘANŮ SE STAL NOČNÍ MŮROU.
JSOU TO OBČANÉ ODNIKUD. PŘESÍDLENCI.
PŘESÍDLENEC
Kolik mi bylo v roce 1969?
Bylo mi osm a jeli jsme do Ameriky, do New Jersey,
obrovské město, ve škole nikdo neuměl portugalsky.
A já, klučík z malé farnosti,
jsem se mezi všemi těmi lidmi bál,
a tak jsem chodil za spolužáky.
Sledoval jsem je, nic jiného jsem neměl.
Nemohl jsem s nimi ani mluvit.
Takže to bylo docela těžké.
Tony se zapletl do různých situací,
drobných trestných činů, prodával malé množství drog.
Mezi zločinci měl přezdívku Tony Fenais.
Ten Lopes byl takovej snaživej policajt,
chtěl vyhrávat medaile za zavírání lidí do vězení, zavřel i mě.
Lidi říkali, že je hrozně zlý,
a neměl rád lidi, co brali drogy nebo je pašovali.
Rui Couto…
Už si to přesně nepamatuju.
Myslím, že přišel ze Spojených států,
kde seděl za trestné činy spojené s pašováním drog.
O ozbrojených loupežích nevím, ale kvůli obchodu s drogami určitě.
Myslím, že byl repatriován z USA
a pak se usadil na severním pobřeží ve vesničce Achadinha.
Rui Couto přišel z Ameriky. Byl repatriován.
A v Achadině
moc lidí neumělo anglicky a nekouřilo trávu,
ale Rui Couto ano.
Rui je odsud, z New Bedfordu. Byl tam repatriován.
Rui dobře ví, co je koks.
Rui je gangsta.
Je to dobrej chlap.
Je jeden z nás.
„PRAVÝ GANGSTER“
K drogám jsem se dostal v Americe, když mi bylo šestnáct.
Vyhrál jsem soutěž v kreslení.
Nabídli mi stipendium na Bostonskou univerzitu,
a já ho odmítl.
Máma vždycky říkala: „Náš Rui dnes mohl být nóbl pán.“
Ale to bylo něco… Nevím.
Pak mě v roce 1978 chytili s konopím a strávil jsem rok ve vězení.
Pak jsem se dobrovolně nechal repatriovat na Azory.
Kdybych zůstal v Americe, už bych byl mrtvý.
Tady jsem se dobrovolně přihlásil do armády.
Moc jsem si to užíval, pustili mě na Terceiru.
Líbilo se mi to. Byl jsem barman.
Moc mi to pomohlo. Prodával jsem trávu v armádě.
To jsem neměl říkat.
Azory jsou velmi odlehlá oblast.
Ostrovy jsou v severním Atlantiku,
asi 800 námořních mil od pevninského Portugalska
a 1600 námořních mil od pobřeží Spojených států.
Všechny plachetnice, které plují od amerického pobřeží,
na své cestě do Evropy
vždycky musí plout přes Azory.
PODLE ZPRÁVY EUROPOLU A EU O OBCHODU S DROGAMI
JSOU AZORY BRÁNA PRO VSTUP KOKAINU DO EVROPY.
ÚKRYT 7. ČERVNA 2001
Poplach spustil rybář,
muž, který lovil s prutem.
Zpozoroval drogy,
balíky drog,
a zalarmoval policii.
Šel jsem s kolegou na ryby.
On už nachytal dost.
Odešel a po čtvrt hodině, 20 minutách, jsem šel taky.
Uviděl jsem na zemi olovo.
„Tolik olova! Schovám ho v jeskyni.“
Trvalo to, bylo to těžké. Schoval jsem ho v jeskyni.
Když jsem přišel do jeskyně, viděl jsem vzadu další pytle. Bylo jich tolik!
Jeden jsem zvedl a odmotal gumu.
Odmotal jsem gumu,
pak jsem rozbalil pytel, další pytel, zase gumu.
Rozbalit ten balíček mi zabralo skoro půl hodiny.
Pak jsem viděl bílou tabletu.
Vyndal jsem ji a poklepal na ni, abych viděl, co to je. Ale nejsem blázen.
Chtěl jsem zjistit, jestli to jsou drogy, nebo něco jiného. Byly to drogy.
Byl to příkrý skalnatý sráz
a byla tam mělká jeskyně,
asi 30 nebo 50 metrů od bouřících vln.
Cesta byla značená, aby byla vidět z moře.
Pár křížů, polámané rákosí…
Cesta byla vyznačená.
Když jsem se tam dostal, viděl jsem Zého Manelu Brasileira.
„Ahoj, Parceiro. Máš pěkný ryby.
Braly hodně?“
„Chytil jsem něco lepšího.“
Vyndal jsem, co jsem měl vespod, sundal všechen igelit a ukázal mu to.
„Páni, to nejsou drogy. To je čistý kokain!“
Myslím, že lidi z PSP a námořní policie drogy zabavili.
Jeli na místo činu a odvezli drogy do Ponta Delgady.
Prohledali konkrétní místo, kde našli 277 balíčků,
ale nic jiného nenašli.
Rozneslo se to a všichni lidé,
děti, ženy i muži, tam zamířili.
Šli na břeh, vlezli do vody a všechny drogy vylovili.
Vytáhli odtamtud skoro 420 kilo.
Včera odpoledne bylo objeveno asi 300 kilo kokainu
na severním pobřeží São Miguelu.
Od té doby probíhá velká policejní akce,
takže policie k případu zatím neposkytla další informace.
Od té chvíle jsme začali souběžně vyšetřovat tu plachetnici.
Lidé hlásili, že plachetnice plula podél severního pobřeží
směrem na Rabo de Peixe.
Zjistili jsme, že loď odplula z přístavu Rabo de Peixe
a mířila na západ.
Krátce se zastavila v oblasti Pilar da Bretanha,
kde proběhla první vykládka.
Později jsme se doslechli, že doplula do maríny v Ponta Delgadě.
Poslali jsme tam ihned jeden tým,
další jel do Rabo de Peixe.
V Rabo de Peixe je těžké pracovat.
Je tam s nimi těžké pořízení.
Najednou jsme obklopeni lidmi, nemohli jsme riskovat přílišnou blízkost.
Ohrozilo by to vyšetřování. Viník mohl zmizet.
Probíhalo další vyšetřování,
kde byla jasná spojitost
mezi zúčastněnými osobami
a Ruiem Coutem a Tonym.
Přijel jsem na Azory a druhej den potkal kamaráda Tonyho. Šli jsme se projít.
A povídali jsme si. „Já jsem z Ameriky…“ A tak dále. Začali jsme mluvit anglicky.
Tráva. Tak jsem mu dal trávu.
Ten kluk za mnou chodil každý den.
Nešlo o trávu. Chodil si se mnou povídat. Tehdy jsem poznal Ruie Couta.
Pacheco je jako bratr. Je víc než kamarád.
Je jako bratr.
Začal jsem prodávat koks.
Vždycky čistý koks. Dvakrát jsem jel do Venezuely.
Když jsem jel poprvé, spolykal jsem skoro kilo koksu.
Ten chlap mi řekl, že za 30 let neviděl, aby se balíček protrhl.
Dělají to výborně, byl jsem toho svědkem. Viděl jsem to.
Používají lisy.
Balíčky mají pět, sedm a deset gramů.
Vzal jsem ty nejmenší. Ty větší se mi do krku nevešly.
Dali to do lisu,
uzavřeli do průhlednýho igelitu.
Strčí tam prst, zavážou dentální nití a přestřihnou.
Pak další prst, jeden uzel uvnitř druhýho,
natáhnout a čtyřikrát opakovat.
Pak je namočí do čistýho medu, což na gumě vytvoří bariéru
na ochranu před žaludeční kyselinou, aby to neprasklo.
Před polykáním to dají do misky s ledem, ten ti znecitliví krk.
Spolykal jsem jich deset a chodil po bytě.
Pak trochu slepičí polévky, jen lžíci vývaru,
na uvolnění žaludku.
Pak mi dali injekci a hasta la vista.
Když jsem to poprvé spolkl, šel jsem spát.
Trochu jsem se bál. Myslel jsem si, že mě to zabije.
Měl jsem to v žaludku tři dny.
Můžeš pít polívku, pivo nebo whisky. Můžeš dělat cokoliv.
Jen nesmíš moc jíst.
Nemůžeš pít mlíko ani jogurt,
žádný mléčný výrobky, chápeš?
Přijel jsem na Azory, vypil jsem sklenici mlíka
a seděl ve vaně jako nosnice.
Tak mi to řekli!
Poprvé jsem na Azory přijel do Porto Formoso.
Přistihli mě, jak kouřím hašiš,
asi za 500 escudos.
Ne, pořád to bylo za tisíc escudos. Ne, 500. Úplný minimum.
A zaplatil jsem 65 tisíc escudos.
„Pane Rui, nezahráváte si s tvrdými drogami, že ne?“
Povídám: „Ne, madam.“ A ona: „Držte se měkkých.“
Pak jsem před ní stál s 2,5 kily koksu.
To byl mazec!
A ona si pamatovala můj ksicht!
Rui Couto odjel do Venezuely. Jeho kontakty ho tam dovedly s tím,
že zpátky přiveze kufr se dvěma kily kokainu.
Rui Couto přiletěl do Lisabonu s dalším Ruiem z Ribeira Grande,
který by na sebe vzal vinu, kdyby se to provalilo.
Byl to jen kurýr,
měl nést kufr a vzít na sebe vinu, kdyby se to nezdařilo, což se stalo.
Rui se vrátil na ostrov, ten druhý zůstal ve vazbě v Lisabonu.
Vyžádali jsme si odposlechy,
abychom zjistili, co mají v plánu,
což nás zajímalo. Taky jsme chtěli vědět,
jestli opravdu obchodují s velkým množstvím drog.
Bylo to asi měsíc předtím, než byl ostrov doslova zaplaven kokainem.
ZTRACENÉ BALÍČKY 16. ČERVNA 2001
Oceán tady na Azorách může na povrchu vypadat klidně,
ale vždycky je tu spousta spodních proudů.
Když se Antonino Quinci přiblížil k pobřeží,
musel se zbavit nákladu. Později jsme našli námořní mapu,
kde měl záznamy a kde monitoroval plavbu.
Dokonce si vyznačil ve dvou třetinách trasy
mezi Venezuelou a Azorskými ostrovy
místo, kde zlomil kormidlo
a odkud se mu přesto podařilo dostat se na São Miguel.
Věděl, že se musí zbavit nákladu dřív, než vpluje do přístavu,
protože celníci by při prohlídce lodi
ty balíky drog samozřejmě našli.
Přiblížil se k severozápadu ostrova
a zamířil k Pilar da Bretanha na gumovém člunu.
Tam asi vyložil většinu drog, co měl.
Pak plul na východ
podél severního pobřeží směrem ke Capelas
a v zátoce u cípu, kde je Capelas,
v malém zálivu, se rozhodl schovat
a vyložit zbytek drog.
Ve chvíli, kdy vezl kokain ke břehu,
na výběžku Capelas uviděl rybáře.
Rybář z dálky viděl, že něco vynáší na břeh.
Quinci jen přivázal člun
k plachetnici a rozhodl se
vrátit se na západ směrem k Bretaně.
Tam potopil náklad s kotvou, s řetězem.
Ponořil poslední koks, co tam měl.
Bylo tam skoro 100 kilo.
Co udělal dál? Zabalil drogy do pytlů,
zatížil je…
Možná jejich obaly nebyly dost pevné,
aby odolaly proudu pod hladinou.
V důsledku toho se asi pytel roztrhl, balíčky z něj vyplavaly
a rozšířily se po ostrově.
Objevily se na severním a jižním pobřeží.
„Tvůj bratranec s tebou chce mluvit.“
Jednoho dne jsem mu zavolal a povídám: „Sandro, jsme bohatí.
Jsme milionáři.
Musíš za námi přijet.“
Situace vyšla najevo.
Někdo to asi viděl. Lidi spěchali hledat kokain.
Nešlo o kilo. Ale o 100, 200, 300 kilo.
Byla jich hromada.
Když jsme viděli, že v Capelas je loď,
jachta, která ztratila kila koksu nebo je hodila přes palubu,
šli jsme do Capelas, jestli nenajdeme
gram nebo dva, abychom si trochu užili.
Spousta lidí nevěděla, co to je.
Lidi, kteří to věděli, byli přesídlenci.
Nikdo na světě by tomu nevěřil.
Jako by to byly peníze.
Pytle peněz z oceánu.
To je stejné.
Na krásném ostrově. Rajském ostrově, krásném…
Kila kokainu všude.
Začala jsem se pídit.
Na internetu nic nebylo.
Naprosto nic.
Jak je možné, že tak hroznou tragédii v Evropské unii,
v Evropě, nikdo nenahlásil?
Začaly jsme plánovat,
připravovat cestu na Azory,
abychom o příběhu informovaly.
V Rabo de Peixe jsme potkaly skupinu teenagerů.
Přišly jsme k nim a řekly:
„Jsme ze Španělska a zjišťujeme, co se stalo v Rabo de Peixe.“
Začali se smát.
Ta reakce nás trochu zastrašila.
A najednou se naše kamarádka opřela o sloup,
vyndala si kousek hašiše, který právě dostala,
a začala ho nahřívat.
Začalo nás obklopovat víc než 20 dětí.
Pak se otevřel testosteronový kruh a objevil se Telmo.
RAPEXINHO (RODÁK Z RABO DE PEIXE)
Stál před námi, díval se na nás a povídá:
„Tak co chcete, holky?“
To byla brána do celého Rabo de Peixe.
Za starých časů
tady lidi opravdu hladověli.
Moji kamarádi
se chodili k nám domů najíst. Měli fakt hlad.
Kakao, cukr, chléb, tuňák, cizrna.
Jedli jsme i cizrnu po kuličkách.
Pět nebo šest lidí si rozdělilo plechovku cizrny.
Párky? Kradl jsem párky mámě.
Plechovky párků. Moc se zlobila.
Přišel jsem a dvě vzal.
Někdy jsem to maskoval. Vytáhl jsem z plechovky dva párky,
ostatní dal dopředu a uprostřed nechal díru.
Pro mou matku, paní Margaridu, to v té době…
A když nám bylo 12, potápěli jsme se s ploutvemi.
Nevěděli jsme, co to je.
Chtěli jsme to roztrhnout, škrábali to o kameny.
Začali jsme tím kreslit na kameny a tak, a pak jsme utekli.
Děti to braly a psaly tím na zem.
„Maria miluje Joãa“, „Luís je debil.“
Jednou jsme chtěli hrát fotbal a neměli jsme vápno k vyznačení hřiště.
Pak bylo vymalováno.
Nakreslili čáry na hřišti pomocí balíčků, které našli v moři.
Všude se toho válely spousty.
Spousta lidí to považovala za odpadky.
Spousta balíčků, nevím… Tady 20, 30, 40,
deset, pět nebo šest tam, 50 tamhle.
Kila a kila.
V Calhetas, po celým pobřeží.
Našel jsem balíčky… Rybáři na moři je našli ve svých sítích.
I na ostrovech.
Bylo to jako jít do obchodu koupit kilo cukru. Hojnost.
Našel jsem balíček ve tvaru koule, vytáhl nůž a rozřízl ho.
Při řezání jsem slyšel zaskřípání. Myslel jsem, že je to sklo.
A když jsem to rozbil kamenem, uviděl jsem uvnitř prášek.
Ve skutečnosti to byl kus koksu. Trochu jsem nabral nožem a ochutnal.
Nevěděl jsem, co to je, a kamarád, který byl léta v zámoří,
řekl, že mouka na obalování, a dal mi 400 escudos.
Byl to velkej kus, takhle velkej a takhle tlustej.
Bylo to kilo, víceméně, pouličního kokainu.
Všichni vyprávěli v podstatě to samé.
Ženy obalovaly ryby v kokainu, protože si myslely, že je to mouka.
Dávali si kokain do kafe v domnění, že je to cukr.
Bylo to jako sci-fi.
Je pravda, že nám vykládali naprosto šílené historky,
ale pořád je opakovali.
Slušní lidé, co žijí spořádaně,
to předali policii.
Ale ti chytří, mafiáni, to začali sbírat. Samozřejmě.
Začali to sbírat. Věděli, co s tím.
Mnoho přesídlenců vědělo, co jsou drogy.
Vyškolili se v kriminále.
Chytili mě s 33 pistolemi a 2 000 náboji.
Znali život na ulici.
Pouliční život zahrnuje drogy, zahrnuje prostituci,
zahrnuje bankovní loupeže, vraždy, cokoliv.
Jeli jsme do Capelas a čekali do dvou ráno na chlápka, co měl prodávat.
A pak přišel ve dvě ráno
s gramem koksu.
Večer jsme uspořádali malou oslavu,
dali jsme si pár drinků, pár lajn.
Další den v jednu hodinu odpoledne
jsem slyšel, jak u našeho domu zastavila motorka,
napadlo mě, že to bude někdo pro mě.
Klepání na dveře. Byl to Rui Couto
s pracovní rukavicí plnou kokainu.
Zaklepal, otevřel jsem dveře a on vešel.
Přišel ke stolu v kuchyni, vysypal tu hromádku a povídá:
„Postarej se o to a večer si promluvíme.“
Kamarád se mě zeptal, jestli mám heroin.
Řekl jsem, že mám asi 100 gramů.
Nasedl jsem do jeho auta a on mi hodil 300gramovou kouli.
Že prý to mám dárek.
A Jacky taky našel hodně kilo v Capelas,
ale byl i tady. Byl u Ruie doma.
Byl to samý koks. Velký kousky. Po celý podlaze.
Říkám: „Ten chlap je blázen.“ Koks je cítit.
Ptám se: „Tohle tady je koks?
Máš koks po celým autě!“
Řekl, že koks mu už jednou zničil život
a udělá to znovu.
Vážně jsme se o tom bavili.
Jacky už je mrtvej.
V tom domě jsme jednou koupili osm kilo.
Chtěl osm milionů escudos… Milion za kilo.
S Ruiem jsme začali smlouvat, jemu to jde líp.
„Ale my jsme kamarádi. Mohl bys nám dát slevu a tak.“
A tak nás těch osm kilo stálo jen pět milionů.
A v autě měl další dvě kila.
Když otevřel kufr, měl tam párky, krabičky Tupperware a sýr,
pak začal prodávat vinný skleničky plný koksu. Byl blázen.
Tak jsme s ním promluvili Spousta kilo koksu.
Bylo to pro ně jako zázrak.
Bylo to neskutečný.
„Nemůžu uvěřit, že Ježíš na nás shlíží z nebe.“
Pro mnoho lidí to byl zázrak.
Jednou jsem se chystal na lekci plachtění
a u vjezdu do přístavu jsem viděl kotvit jachtu.
Když je jachta na kotvě, znamená to problém.
Zeptal jsem se, jestli mají problém, a oni samozřejmě řekli:
„Ano, máme problém s kormidlem. Chtěli bychom ji tu ukotvit.“
Všechny ty opravy se prováděly
na pohyblivých částech lodi
pod čarou ponoru,
kdy vše, co je ponořené, musí být opraveno na souši.
Nemůžete opravit kormidlo, aniž byste udělali díru do lodi.
Byli tam dva členové posádky.
Aspoň ti venku.
A jeden z nich, ten mladší,
přišel s balíkem peněz.
Tehdy to byly ještě escudos.
Velký balík peněz.
„Zaplatíme vám. Pomozte nám zakotvit.“
Povídám: „Nechci žádné peníze. Nemusíte mi platit.“
Pomohl jsem jim zakotvit a bylo.
Každý, kdo ukotví loď dřív, než se přihlásí,
nebo kdo připluje do jiného přístavu než tam, kde sídlí úřady,
okamžitě vzbudí podezření.
Pokud nejste Evropan a musíte vstoupit do Evropy,
jako první se musíte nahlásit úřadům.
Když jsme přišli k lodi, byl tam žebřík
a myslím, že jsme zavolali, aby někdo vyšel ven.
Když přišel, řekli jsme: „Jsme policie. Máme soudní příkaz k prohlídce.“
Byl trochu rozcuchaný. Měl dlouhé kudrnaté vlasy.
Byl to vysoký muž, vyšší než 1,80 m, možná 1,90 m.
Velký, silný muž.
Prokázal se falešným pasem na jméno Giovanni Speranza.
Myslím, že to byl italský pas. Měl u sebe spoustu dokumentů.
Když jsme prohledali plachetnici,
našli jsme další dokumenty
patřící španělskému občanovi jménem Javier Gómez
a našli jsme pas Antonina Quinciho. Mysleli jsme si, že je taky falešný.
Ale ne. Jakmile se situace vyjasnila,
Antonino Quinci nás ujistil, že to je jeho totožnost.
Srdečně nás přivítal. Vždy se vyšetřované osoby ptáme,
jestli nám chce odevzdat cokoli nezákonného
nebo usvědčujícího, nebo máme-li hledat sami.
A Quinci říkal, že tam není nic nezákonného.
Myslím, že jsem mu tehdy italsky vysvětlil, co budeme dělat.
Měli jsme psa vycvičeného k odhalování drog.
Pamatuju si, že ten pes byl kokršpaněl. Byl to malý pes,
psovod s ním vstoupil na palubu a obešel celou loď.
Poznal jsem, že je loď cítit kokainem,
ale pes si toho nevšiml.
Když pes odcházel z lodi,
viděl jsem, že si Quinci oddechl.
Tep se mu zase zpomalil.
Doprovodil mě dolů po schodech, jako by chtěl říct:
„Pes nic nenašel, tak už běžte.“
Povídám: „Ne, ještě nejdeme.
Prohledáme loď. Dáme se do práce.“
Ukrývat drogy chce velkou představivost.
Vytvářejí falešné přihrádky, falešné zdi.
Dávají to do konzerv,
které vypadají jako jídlo na cestu.
Museli jsme odstranit veškerý obsah, nebo alespoň jeho část,
abychom mohli začít hledat, od zádi po příď
celé lodi, pátrali jsme po tajných přihrádkách,
kde drogy mohly být schované.
Všiml jsem si, že se Quinci trochu bojí.
Bylo znát, že je tam silně cítit kokain.
Bylo to v balících, několik týdnů pluli Atlantikem,
a tomu zápachu se nevyhnete, nemůžete to zamaskovat.
Nakonec jsme našli skoro kilo, 960 gramů…
Balíček, z nějž si vzal trochu pro osobní spotřebu.
Tehdy mi došlo, že cítí, že hra končí.
Cítil se v pasti, protože jsme našli drogy.
I kvůli detailu pytle, ve kterém byl ten kokain zabalený.
Ten balíček kokainu byl stejný
s drogami, které byly nalezeny dříve.
Byla mezi nimi souvislost,
protože měly stejné vlastnosti.
Ital podezřelý z převážení velkého množství kokainu na své jachtě
byl zatčen v Ponta Delgadě.
Zabavené množství drogy by vydalo na více než 2,5 milionu dávek.
PRÁVNÍK
Připomínal mi piráta, jak jsem si ho v dětství představoval.
Asi proto, že byl námořník, ale vypadal tak.
Šel jsem do vězení promluvit si s panem Quincim,
ale moc mi toho neřekl.
Byl to opak normálního vztahu mezi advokátem a klientem,
kde mi poví svou verzi příběhu, abychom připravili strategii obhajoby.
To se nikdy nestalo.
On pokládal otázky mně,
ale na ty moje nereagoval nebo nechtěl pouštět informace.
Vždycky se velmi bál vydání.
Ne že ho zavřou do vězení v Portugalsku,
ale že ho vydají do vlasti.
Působil hrozivě svým mlčením,
upřeným pohledem,
dlouhými chvílemi ticha, protože byl velmi uzavřený.
Byl to zvláštní člověk.
Dobrý večer. Kokain na víc než 2,5 milionu dávek.
To je 456 balíčků drogy.
K zabavení došlo na různých místech podél pobřeží São Miguelu.
15. ČERVNA 2001 ITALŮV KOKS
Kokain je stimulant.
Aktivuje tělesné funkce,
takže máte pocit, že máte víc energie, větší schopnosti.
Ale je to také droga, která může spouštět
rozvoj psychóz,
paranoiu, nedůvěru ve svět, velkou únavu.
Představte si, že jedete den co den na plný plyn.
Je to takzvaná hladová droga.
Kvůli účinku na mozek
čím víc berete, tím víc ji chcete brát.
Kokain byl neředěný.
Takže byl z 98 % čistý.
Říkal jsem si: „Co je to sakra za koks?“
Normálně se kokain na běžný trh dostává řezaný.
Přidávají se do něj látky zvětšující objem a hmotnost,
aby se víc vydělalo.
Transatlantický kokain je vždy velmi čistý.
Bývá čistý na 95 %, na 90 nebo 85 %,
ale vždycky je velmi čistý.
To, co seženete na ulici, má asi 10 %, 15 %,
možná 20 % toho, co je u zdroje.
Tady se kokain moc sehnat nedal a nebyl moc silný.
Když se objevilo tohle, bylo to až moc…
- Italův koks byl jinej… - Byl čistej.
Říkali jsme tomu „Italův kokain“.
„Hele, to je Italův koks, vidíš?“
Čím je kokain čistší, tím větší má na člověka vliv.
Buď se víc intoxikuje kvůli vlivu na mozek,
nebo se předávkuje a zemře.
Tohle je ghetto, přátelé.
Takový věci vidíte jen ve filmech.
Všichni dostali vzdělání.
Vzdělání z drog, víte?
Protože… nikdo nevěděl, co to je.
Prodávali ho v kelímku. Nevěděli, že to mají dát do pytlíku.
Dali to do kelímku, ten prodali. Pak došly kelímky.
A co rybáři?
Našli drogy.
Byli na moři lovit přílipky nebo ryby a našli je.
A prodali to za 100 nebo 200 tisíc escudos, za pár šupů.
Pracháči si to mohli koupit levně.
Stačilo nabídnout 100 nebo 200 tisíc a dostali kilo, dvě nebo tři…
Spousta lidí vydělala spoustu peněz.
Jeden kluk se potápěl a balíčky ho trefily do šnorchlu.
Vystrčil hlavu a uviděl spoustu balíčků plovoucích v moři.
„Co to sakra je?“
Pak se podíval na skalku a tam byl další kluk
se starým pytlem a cpal do něj balíčky.
Pytel se roztrhl. Nesl ho na zádech
a balíčky se rozsypaly. Ten kluk toho taky hodně našel.
Ten kluk byl vždycky hodně opilej. Chlastal.
A když se napil, chodil po hospodách a vyprávěl o těch kilech.
A někdo ho shodil ze skály.
Lidi, co to prodali levně, nevěděli, s čím mají co do činění.
Ani si neuvědomovali, jak nebezpečná ta látka je.
Za pět tisíc escudos sis mohl koupit krabičku. Plnou!
Byl tak dostupný a bylo ho tolik,
že se neprodával po gramech, prodával se po kelímcích.
Kelímky na kafe za pět eur
nebo pět tisíc escudos, něco takovýho.
Na ulici. Neměli to ani v pytlíku, z kapsy.
„Co chceš? Tady máš.“
Strčili ruku do kapsy a rozdávali. Tak to bylo.
Ti, co to měli, to v honbě za ziskem prodávali za…
Jeden to prodával za deset, jiný za osm nebo za pět.
Lidi se ptali: „Máš koks?“ „Kolik chcete?“ „Tolik.“
Nikdo to neřídil.
Problém byl, že už to nemohli prodávat. Každý měl dost.
Další způsob prodeje drog
je odvézt je z ostrova do Ameriky, Kanady, Portugalska, Evropy…
I lidi z pevniny.
Koupili pár kilo, řízli to bůhví čím.
Oni to věděli.
Tehdy všichni mluvili jen o kokainu.
Ital naučil Rabo de Peixe, jak chutná dobrej koks.
Místní nikdy neviděli ani lajnu, natož kilo.
Stala se zajímavá věc.
Těch pár lidí, kteří byli v kontaktu s Italem,
mělo jakýsi stockholmský syndrom.
Všichni ho popisovali jako velmi statného muže.
Ne agresivního, ale podsaditého.
Ale také o něm mluvili tak, jako by to byl dobrý člověk.
Říkali, že má srdce, že není bezcitný.
Požádal jsem… Mluvil jsem s ním a řekl mu,
že ostrov zažívá naprostý chaos. Byla to katastrofa.
Chvíli o tom přemýšlel a povídá:
„Dobře, uznávám, že je to chaos. Slyšel jsem to ve zprávách.“
Byl na svobodě 15 dní
a viděl situaci ve zprávách.
„Jsem ochotný vám ukázat to místo.“
Ale později jsme se dozvěděli,
že měl mít na palubě 705 kilo kokainu.
Španělské úřady sledovaly pašeráky.
Byla to velká síť,
která ročně dovezla do Španělska 22 až 25 tun kokainu.
Do Bilbaa a Barcelony.
To podle mě není pravda.
Kromě přepravní kapacity lodi,
když převážíte tento druh nákladu, vezete mnohem větší množství.
Čtrnáctimetrová jachta Sun Kiss
uveze 3 500 až 4 000 kilo.
Hodně se tehdy mluvilo o tom, že to, co policie našla,
je pravděpodobně mnohem menší množství,
než kolik se vyplavilo na břeh.
Bylo toho mnohem víc než to, co bylo zveřejněno
a oficiálně nahlášeno.
Počítal jsem to a zjistil, že to bylo 420 kilo,
která naložili do auta a vzali na loď.
Soudce u soudu řekl, že to bylo 210 kilo.
Zopakoval to třikrát.
Řekl jsem mu, že je to lež, že to bylo 420 kilo.
A vždycky byl nevrlý.
Ťukal něco do počítačky vedle sebe
a vždycky mu vyšlo 210 kilo. Jestli chtěl, aby to bylo 210, tak ať.
ÚŘADY OHLÁSILY ZABAVENÍ 750 KG.
ÚDAJNĚ SE NA BŘEH VYPLAVILY 3 000 KG.
Tolik drog jsem ještě neviděl. Bylo to jako ve filmu.
Všichni je měli, všichni jsme to brali.
Byla tu globalizace a demokratizace.
Rybáři, farmáři…
Zdá se, že demokratizace je fakt.
Říkali jsme, že je to droga pro bohatý.
Klient měl kravatu, asi právník nebo doktor,
fotbalista, majitel firmy.
To jsou nejlepší klienti.
Už to nebylo jen pro elitu. Měli to všichni.
Šel jsem do nočního klubu
a co pět minut jsem chodil ven.
Dal jsem si lajnu a šel zase dovnitř.
Všichni jeli v kokainu.
Za jednu noc jsme vyšňupali 300 gramů.
Stůl byl plnej koksu. Prostě plnej!
Měli ho všichni. Bylo to v nočních klubech,
striptýzových barech, bordelech… Chudí ho měli a bohatí ho chtěli.
Vnímalo se to skoro jako společenský vzestup, víte?
Mít přístup k tomu, co dřív bylo vyhrazeno
lidem vzdělaným nebo finančně zabezpečeným.
Přijel jsem v 10, 11 ráno. Přišel jsem tam a všichni šňupali.
„Sandrinho!
Jak se máš? Dáš si lajnu? Na, je to čistý.“
S heroinem buď zvracíš, nebo zbledneš.
S kokainem ne, to je…
Cítíš ten účinek, jsi hodně opilej, dáš si lajnu a jsi v pohodě.
Vystřízlivíš a hodně mluvíš, jedeš na plný obrátky.
Obchodovalo se s tím takhle na ulici, z ruky do ruky.
Spousta rybářů a dělníků,
slušný lidi, chodili za námi a říkali,
že to není hezký.
Protože lidi chodili do kostela, šli kolem…
Měli jsme schůzku a rozhodli jsme se,
že já a moji kolegové
už nebudeme prodávat drogy v neděli,
to je posvátnej den. To se nedělá.
Začnu zprávou, která znepokojuje občany v Ponta Delgadě
a je stejně absurdní jako alarmující.
Pobřeží ostrova São Miguel bylo ze všech stran zaplaveno kokainem.
První smrt z předávkování.
Ta smrt změnila tón
probíhajícího vyšetřování
a vývoje ve zprávách.
Je krátce po 15. hodině.
Na pohotovosti v nemocnici v Ponta Delgadě na Azorech je poplach.
Šel jsem do nemocnice
a měl štěstí, dalo by se říct…
Měl jsem tu smůlu, že jsem potkal
paní, kterou vykládali ze sanitky
v hrozném stavu…
Prostě tak.
Žena se předávkovala kokainem.
Je v ohrožení života a každá vteřina je drahá.
Prošli kolem mě na chodbě nemocnice.
„To je další případ,“ řekl ten, kdo byl s námi.
„Další případ předávkování.“
V tomto případě byla v nebezpečí,
ale přivezli ji včas,
abychom mohli přijmout opatření
na okamžité zajištění činnosti dýchacích cest a srdce.
Začali jsme vnímat příliv lidí, kteří užívali kokain,
mnoho z nich poprvé, ve velmi vážných klinických stavech.
Dynamika oddělení pohotovosti se proměnila.
Na léčbu tohoto typu pacientů jsme nebyli připraveni.
Nemocnice byla přeplněná.
Byly tam desítky lidí, obrovský příliv lidí,
kteří se předávkovali kokainem.
Dvě, tři, čtyři, pět předávkování za sebou.
Mnoho předávkování v řadě. Lidé umírali… každý den.
Existují záznamy o 20 až 30 mrtvých.
Tomu nevěřím. Podle mě jich bylo víc.
Situace byla dramatická a zanechala následky.
Problém narůstal a v následujících letech
umírali další lidé
kvůli tomuto problému.
Dva moji kamarádi umřeli na předávkování.
Ta droga zabila spoustu lidí. Spoustu mladých kluků.
Problém byl opravdu vážný
a měl přitáhnout mnohem víc pozornosti,
než kolik mu věnovali, i kdyby to bylo mimo záběry kamer.
Cítili jsme se opuštění.
Kdyby věděli o nebezpečí, které jim hrozí,
a věděli, že jejich život může náhle skončit,
nesmyslně, ve velmi mladém věku…
Kdyby to bylo něco,
co by je odvrátilo od drog,
chtěl bych jim vzkázat jedno: „Přestaňte s tím.“
Důrazné varování.
„Přestaňte s tím. Nechte toho.“
Byly to alarmující případy.
Věděli jsme o velmi mladých dětech ve věku 12 nebo 13 let,
které si píchaly kokain přímo do krevního oběhu.
Bylo to neslýchané a velmi vážné.
Dokázal jsem vydržet tejden bez jídla.
Noci a dny tady.
Řekl nám, že užil
skoro půl kila kokainu.
Napíchl si tuhle žílu
a vložil píst 200ml injekční stříkačky.
Takové, co se používají u krav.
Zastavil počáteční krvácení,
zafixoval stříkačku skoro jako dlahu
a konzumoval čtyři nebo pět dní.
Musel spotřebovat všechno, co měl.
Uvažoval tak, že než někdo přijde a sebere mu tu lahůdku,
to potěšení, tak radši zkonzumuje všechen ten kokain sám.
V určitou chvíli lidi už nemohli šňupat.
Bylo to jako nachlazení.
Už jsi nemohl šňupat. Měl jsi ucpaný nos, nešlo to.
Lidi začali kouřit crack.
Proto se jedna z mých písní jmenuje „Crack na Cozinha“.
Crack a ten druhý typ se liší.
Jsi víc paranoidní. Ještě šílenější.
Začalo to kolem půl deváté ráno,
když 24letý muž utíkal před policií, jak si myslel,
a vběhl do garáže domu číslo 2 na Rua Cidade de San Leandro.
„Co tu děláš?“ „Utíkám před policajtama, protože…“
Pak mi začal vyprávět příběh o drogách nalezených v Rabo de Peixe.
Přes dvě hodiny mladíka přesvědčovali, aby se nezabíjel.
S injekční stříkačkou v ruce neustále vyhrožoval,
dokud mu jeho známá sebevraždu nevymluvila
a situaci neukončila.
1. ČERVENCE 2001 ARRIVEDERCI
Kamarád Tony z Lomba da Maia
trávil víkendy ve vězení kvůli řidičáku.
Přišel jsem o řidičák mockrát.
Soudkyně říkala: „Zase, pane António?“ Bylo jich tolik…
Seděl jsem o víkendech.
A i když jsem dělal víkendy, pořád jsem řídil.
Soudkyně říkala: „Pane António, zase? Já už nevím, co s vámi mám dělat.
Budete muset opakovat zkoušky.“
Ta soudkyně mi vážně pomohla.
Musel jsem tam rovnou jít. Šel jsem do cely ve druhým patře.
Ale bylo tam hodně emigrantů, hodně lidí, co znám, kamarádi…
„Ahoj, Tony! Jde do druhý cely ve druhým patře!“
Nádhera!
Jídlo bylo dobrý.
Přišlo sem hodně lidí z pevniny
a říkali, že je to hotel. Jídlo bylo nejlepší.
Myslím, že jo, dá se to říct.
Porce byly štědrý. Jedlo se tu dobře.
Říká se, že to byly jen velký hrnce ryb a rýže.
Ale když jsem seděl o víkendech, poznal jsem Itala.
Když Ital přišel do toho vězení,
bylo jasný, že už nějaký zkušenosti má.
Z nějaký tý přísně střežený věznice.
Když viděl nízké zdi vězení tady,
řekl: „Tohle není vězení, ale škola.“
Ital s lidmi moc nemluvil,
jediný, s kým mluvil, byl Tony.
Nechtěl sedět v base, ale pokud vím,
už utekl odjinud a mockrát ho chytili.
Tony šel v pátek do vězení a odešel až v neděli odpoledne.
O víkendu kroutil trest.
Uměl trochu anglicky, portugalsky a španělsky.
Tak jsem ho poznal.
Mluvil s lidmi, ale nikdo mu nerozuměl.
Tak se dali dohromady a jednoho dne…
Během přestávky na dvoře
se nezapojil do hry s míčem.
Přešel do zadní části dvora,
k pobřežní dálnici.
Zdi byly nízké.
Na dvoře byly betonové lavičky.
Když míč vypadl na ulici,
kluci stáli na lavičkách, čekali, až půjde někdo kolem,
a pak na něj křičeli, ať jim hodí míč zpátky.
A on jim hodil míč.
Když jsem šel do vězení, zeď měla 1,20 metru.
Stál jsem na lavičce a prosil chodce, ať nám hodí míč.
Žádnej tam nebyl.
Posílal jsem je doleva doprava, ale hledali marně.
Bachař ťukal na dveře klíčem. Cinkilink!
Už jsme to znali. Chodili jsme dokola a někteří pokračovali,
a tak Ital chodil kolem dvora.
Pak najednou skočil.
Přeskočil tu nízkou zeď s chatrnou sítí a dostal se na ulici.
Na věži byl bachař s brokovnicí.
Bum, bum!
Ale Ital zakřičel: „Nezabíjej mě!“
Řekl „Ciao“ a utekl.
A Tony na něj čekal na motorce.
Čekal jsem tam.
Měl kuráž a já taky. Oba jsme byli statečný.
Podle dozorců to byla velká motorka, protože zmizel fakt rychle.
Na velký motorce ujedeš rychleji.
Ale ne, byl to skútr.
Naskočil a odjeli jsme.
V chaotickém provozu a se spoustou motorek v ulicích,
kdo pozná, že je to Ital, když má navíc na hlavě helmu?
Ujížděl jsem po prašných cestách a polňačkách.
Vyjel jsem u Ribeira Seca a jel do kopce
po starých farmářských cestách až k vyhlídce.
Slyšel jsem zprávu o jeho útěku.
Neskutečné.
Bylo skoro poledne a vycházka na dvůr se chýlila ke konci.
Antonino Quinci přeskočil tamten plot z ostnatého drátu,
strážný vypálil pár varovných výstřelů,
ale Quinci ujel po dálnici…
Na současné vězeňské zdi
jasně vidíte, jak vysoká bývala.
Neměla ani zdaleka současnou výšku.
Ředitel věznice mi poděkoval.
„Díky vám a vašim reportážím
se ředitelství vězeňské služby
rozhodlo schválit mi peníze na stavbu zdi.“
Nepřekvapilo mě to.
Slyšel jsem to doma ve zprávách a povídám rodině: „To je můj klient.“
Bylo úžasné, že utekl,
hlavně pro mě, protože to byl můj klient.
Všechno s ním souviselo. Byla to Italova jachta, jeho koks,
jeho nehoda…
Ale zmizel beze stopy. Nikdo o něm nic nevěděl.
V den, kdy utekl,
jsme Rui Couto, můj kamarád a já
jeli do města vyzvednout si pár gramů heroinu.
Asi 20 nebo 30, už si to přesně nepamatuju.
A když jsme dorazili do Lomba da Maia,
kde je silnice vedoucí do Furnasu,
viděli jsme spoustu policajtů a zátarasy.
V autě jsme měli 20 nebo 30 gramů.
Byli jsme vyděšený. Říkal jsem si, že jsme v průšvihu.
Prohlížel si nás v autě, pak přikázal otevřít kufr.
Podíval se do kufru a řekl: „V pořádku, dobrou noc.“
Vyjeveně jsme mu popřáli dobrou noc.
„Co se děje? Co je to za pátrání?“
Hledali po celým ostrově.
V Ribeira Grande a Rabo de Peixe byly další dva zátarasy
a ještě jeden ve městě. Nechápali jsme to.
Teprve až druhý den jsme ze zpráv a z novin
zjistili, co se děje.
UPRCHLÝ VĚZEŇ JE STÁLE NA SVOBODĚ
POLICIE POKRAČUJE V RAZIÍCH V RABO DE PEIXE
Na vyhlídce jsem požádal kolegu, aby vzal auto,
protože jsem neměl helmu.
V Achadině jsem měl kamaráda Ruie.
Vyzvedl Itala na motorce a odvezl ho k Ruiovi Coutovi.
Tony za mnou přišel, jestli si nechci koupit pár kilo koksu.
„Nechci. Už mám dost.“
Povídá: „Venku mám majitele.“ Já na to: „Jak to myslíš?“
„Ital je venku z basy. Utekl.“
„Tys ho nechal před barákem? Přiveď ho.“
Netušil jsem, že za pár dnů
budu mít doma majitele. Ty vole!
Rui přemýšlel, jak by mu mohl pomoct.
Našel mu nocleh.
Dal jsem mu pivko a objednal mu grilovaný chobotnice
a on chtěl půjčit telefon.
Dal jsem mu ho a on mě požádal o dezinfekci na nohu.
Měl kalhoty a pod nimi tepláky.
Jak přeskočil ten ostnatej drát, pořezal si nohu.
Chtěl po mně tinkturu, tak jsem nějakou sehnal.
Pak zavolal kamarádovi
a slyšel jsem, jak říká, že je v dobrý rodině.
Když zavěsil,
ptal jsem se ho a on říkal, že nechce dělat problémy mojí rodině.
Nevěděl, že dealuju.
Bylo nás jen pár.
Na protidrogovém oddělení pracovalo jen šest nebo sedm policistů.
Museli jsme řešit fůru problémů, a neměli dost lidí.
Prohledávali jsme pobřeží. Jezdili jsme podél pobřeží.
Hledali jsme další balíčky.
Často jsme vídali soudní policii v kavárnách, na ulici…
Měli neoznačený auta.
Lidi nevěděli, že můžou mít neoznačený auta.
V těch neoznačených autech chytili spoustu lidí.
Policie byla všude, hlavně v Rabo de Peixe.
Prohledávali to tam pěknejch pár měsíců.
Někdy jsme stáli u dveří a chystali se prohledat dům,
a lidi nekřičeli „Jsou tu policajti, ale „Jde sem Lopes!“
To byl varovný výkřik.
Když to hledali, už to bylo schovaný.
Lidi to schovávali ve zdech, na polích…
Nikdy doma, vždycky venku.
Kradli si drogy mezi sebou.
Někdy je tam nechali dlouho, a ten, kdo věděl,
že si tam schovali spoustu drogy, tak je okradl.
Schovali to, za půl roku si pro to šli, a našli jen trošku.
Z těch deseti kilo zbyla hrstka. Krysy si uspořádaly večírek.
Rokenrol celou noc. I krysy si užily koksu.
Měli jsme i kolegu od policie,
který s částí drog obchodoval.
Pár kilo kokainu si nechal pro sebe.
Později byl zatčen a vyhoštěn.
Někdy jsem musel utíkat před policajty. Bál jsem se jich.
Bál jsem se. Bylo jich tolik.
Mnoho lidí vydělalo peníze, mnozí zbohatli.
Vedlo to k loupežím,
krádežím.
Zmizela spousta zlata a diamantů.
Pak to začali brát. Nevěděli, co užívají.
Peníze došly
a ten kokain poslal hodně lidí do hrobu.
V bídě a utrpení.
Kromě té znepokojivé situace,
kdy jsme se snažili zadržet uniklý kokain a odstranit ho z trhu,
jsme měli další problém, a sice znovu dopadnout Quinciho.
Kupodivu jsme o Italovi nic dalšího neslyšely.
A tak jsme byly trochu zvědavé. Ne trochu, hodně.
Ale jen pár lidí vědělo, že je tady.
Můj kamarád na lodi to věděl.
Strýček António, můj velkej kamarád, to taky věděl.
A… Pacheco to nevěděl, a to byl můj nejlepší kámoš.
Rui se snažil…
Víte, co myslím?
Neřekl mi, že je u něj ten Ital s koksem.
Nechtěl mi to říct. Nevím proč.
Byl tu tři tejdny, a nikdo to nezjistil, víš?
Já jsem si šel po svý práci a on byl v prostředním domě.
Měl jsem asi čtyři sta balíků trávy.
Dal jsem mu dobíjecí zářivku,
měl Johnnieho Walkera a Marlborka.
Vždycky jsem mu dal, co chtěl.
A on mi řekl, že dva tejdny nejedl.
Míchal koks s otrubama a balil si z toho cigarety, aby utišil hlad.
António koupil telefonní karty.
Dvacet karet nebo tak něco. Pro koho byly?
U každý karty měl jen pár sekund, než ho začali nahrávat.
Asi kdyby mu policajti napíchli telefon.
A pak jsme si povídali
a on mi řekl: „Rui, zítra odjíždím
a příští tejden už povezu náklad. Takovej vedu život.“
Přijel jeho bratranec a začali plánovat,
jak by ho dostali ven, aniž by to někdo viděl.
Nemohlo to být přes přístav.
Poznal jsem jeho synovce. Jeho neteř a synovce.
S pláčem mě objímali a děkovali mi za to, co jsem udělal pro jejich strejdu.
Z Madeiry připlouval trauler,
projížděl na severní straně.
Měli ho tu vyzvednout a odjet.
Napadlo ho, že ho tu vyzvedne loď a my ho necháme…
Kamarád ho vysadil ve Formigasu.
Jak jsem řekl vrchnímu inspektorovi Joãovi Soaresovi, podle mého názoru
to chtělo prostě trpělivost.
Nejspíš se někde schovával,
a dostal by se odsud jen…
Jako limit, kdy mohl odejít, jsem stanovil měsíc.
16. ČERVENCE 2001 ZÁTAH
U Antónia Pacheca jsme vedli jedno pátrání a myslím, že u Ruie Couta dvě.
Poslední lhůta na domovní prohlídku, což je 30 dní, bylo pondělí 16. července.
Kvůli těm dvěma kilům kokainu z Venezuely.
V pondělí v 6:15 budeme tady,
dáme dohromady tým a provedeme prohlídku.
Když přišli ke mně domů, otevřel jsem a říkám: „Policie?“
Otevřel jsem dveře a říkám: „Zase policie?
Co chcete?“ Pustil jsem je dál, protože jsem nic neměl.
Když jsem otevřel, všichni…
Povídám: „Na co ty pistole? Schovejte je.
Mám tady ženu a dítě.“
„Oblečte se, pane.“ Byl jsem v boxerkách.
Oblíkl jsem se.
Povídám: „Jde o drogy? Žádný tu nejsou.
Ani krok. Nic takovýho tu není.“
Zapomněl jsem, že mám v obýváku pikslu s heroinem
a ještě jednu s koksem.
Schoval jsem koks pod záchodovou štětku.
Policajti mě viděli procházet kolem okna. Řekl jsem, že jdu uvázat psa.
Policajt říká: „Jinak to do něj našiju.“ Řekl jsem, že je blázen.
Policie byla u mě doma a zároveň u Ruie.
Vzal jsem si mobil.
Viděl můj telefon a klíče:
„Čí je to telefon?“ „Můj.“ „Lopesi, vezmi mu ten telefon.“
Vzal jsem ten mobil a hodil s ním o zeď tak silně, až mi poranil nohu.
Podívejte se, jak to tu vypadá.
V tom domě se bydlelo. Když jsme sem přišli, bylo to tu hezké a čisté.
Teď je to úplně jiné. Vybydlené.
Rui byl v tomhle pokoji.
Byl naštvaný,
že u něj děláme další prohlídku.
Byl překvapený, otrávený. „Co tu zase chcete?“
Jsme zvyklí, že lidi takhle reagují.
Takhle jsme Ruie Couta znali, když sem přijel,
vypadal úplně jinak než dneska.
Nenašli jsme u něj nic významného,
až na těch 250 000 peset, co měl doma.
Jsme dva tisíce kilometrů od Španělska.
Co dělá s ekvivalentem 1 250 eur v domě na Azorech?
Celé jsme to tu prohledali.
Takhle to samozřejmě nevypadalo. Dům byl uklizený.
Přišli jsme… Pro ně je normální občas schovávat drogy,
peníze, váhy a další usvědčující věci mimo dům,
mimo prostor, který se obvykle prohledává.
Hledali jsme rozkopanou půdu a díry,
v kterých něco bylo.
Prošli jsme celý pozemek
a přiblížili se tamhle k té prohlubni,
která je nad pozemkem,
asi o dva metry níže.
Je tam přírodní val
a přístavba.
Jen jsme si chtěli prohlédnout terén,
a právě v té oblasti dole jsme zaslechli hluk.
Obcházeli jsme to po kraji pozemku,
když jsem si všiml, že tam jsou dveře.
Když jsem sem přišel,
všiml jsem si, že je tu plošina.
Je tam plošina vysoká asi dva metry, možná dva metry dvacet,
a na ní je sláma. Na druhý konec jsem neviděl.
Až k tomu rohu byla nasypaná sláma.
A na té slámě byly vidět stopy.
Byla pošlapaná, jak po ní někdo několikrát prošel.
V tu chvíli jsem nevěděl, kdo tam je,
a tak jsem vytáhl zbraň
a šel ke zdi.
Popošel jsem ještě kousek a uslyšel jsem…
Quinciho hlas.
Řekl čistou italštinou: „Stůj, nestřílej. To jsem já, Quinci.“
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Když vstal a podíval se na mě, řekl…
Řekl něco italsky.
„Zase ty, Lopesi. Ty jsi můj démon.
Jsi můj démon.“
Povídám: „Ne, byl jsi na špatném místě ve špatnou dobu.“ Tak něco.
Takže jsme Quinciho zatkli
jen díky štěstí, ale štěstí přeje připraveným.
Musíš být připravený. Na dveře ti nezaklepe.
Policajti v Ruiově domě volali policajtům do auta, kde mě vezli:
„Hele, našli jsme toho uprchlíka.“
Ptám se: „Jakýho uprchlíka?“ „No toho uprchlíka!“
„Jakýho uprchlíka?“ „No toho Itala!“
„Kluci, vy máte kliku!“
ITAL DOPADEN
Nasedl jsem do auta. Bylo to v ranních novinách.
„Hledaný muž byl nalezen v Achada do Nordeste.“
Přijeli jsme na policejní stanici
a Pacheco byl ve stejným džípu jako Ital.
Přijeli a Ital řekl: „Vodu, prosím.“
A Pacheco řekl, že to je ten Ital.
A policajt říká: „Tys nevěděl, kdo to je?“
Pacheco to fakt nevěděl. Mysleli si, že si z nich dělá srandu.
Když jsme dorazili, Pacheco řekl: „Ty vole, tys ho měl doma?“
Zatraceně…
Vzali Itala dovnitř a já jsem zůstal venku v autě sám.
Auto stálo uprostřed silnice.
Taxikáři čuměli, mysleli si, že jsem polda.
Vystoupil jsem z auta, zavřel dveře, prásk!
Šel jsem do podloubí a zazvonil.
Vrátný odpověděl. „Vy mě tu necháte?“
Otevřel dveře a já vešel dovnitř. Už jsem ho neviděl.
K jedenácti letům vězení byl odsouzen Antonino Quinci,
Ital, který před půl rokem
zaplavil ostrov São Miguel kokainem.
Soud v Ponta Delgadě dokázal,
že těch víc než 500 kilo zabavených v červnu připlulo na Quinciho jachtě
a zavinilo předávkování desítek mladých lidí, z nichž tři zemřeli.
14. PROSINCE 2001 SOUDNÍ ŘÍZENÍ
Dostal jsem devět let vězení.
Šest let a osm měsíců, ty vole. Zvedli to na jedenáct.
Drogy za to nestojí.
Jednou jsem řekl soudci:
„Dáváte mi sedm, osm nebo devět let vězení za prodej drog?
Zeptal se, jestli k tomu chci něco říct, a já že jo.
Odsoudil mě jako drogovýho dealera?
Pro mě je drogovej dealer někdo, kdo má majetek
a vydělává na tom.
Já jsem jen utratil tátovy peníze.
Musíme rozlišovat mezi těmi, kdo mají zločinný úmysl
a jsou v drogovém světě čistě pro zisk,
a těmi, co prodávají, aby měli peníze na další drogy.
To musíme rozlišovat.
Ti druzí jsou nemocní, kteří páchají trestnou činnost kvůli své patologii,
zatímco ti první jsou zločinci, co chtějí vydělat.
V takových případech by měly padat přísné tresty,
protože kvůli pašování a konzumaci drog umírá spousta lidí,
takže překupníci by měli být tvrdě potrestáni.
Když jsem šel do vězení,
loupala se mi kůže na rukou
z manipulace s koksem, jak jsem lámal hroudy a balil ho.
Šel jsem na ošetřovnu a sestra řekla:
„Pane Rui, manipulujete s chemikáliemi, to byste neměl dělat.“
Povídám, že takový ruce už jsem měl před vězením. To je tím koksem.
V sedm večer nás zamkli a objevily se drogy.
Klepání na dveře.
„Rui, Pacheco, připravte si alobal, ochutnejte to.“
Kdo ty drogy rozdává? Bachař.
Kámoš si přišel do vězení pro hašiš. Venku ho nemohl sehnat.
Sehnal jsem sedm kousků, že mu je dám, až přijde na návštěvu,
ale bachař si stěžoval, že se courám sem a tam.
Dělal jsem, že chci dojít pro papíry pro právníka.
Měl jsem sedm proužků srolovanejch do listů papíru.
Venku žádnej hašiš nebyl. Ve vězení toho bylo plno.
Kdo by to řekl?
Venku nic nebylo. Přišel si do basy.
Policie u Ruie doma kokain nenašla,
protože když mu zabušili na dveře,
odešel s malou plastovou krabičkou.
Schoval ji v koupelně.
Měl tam záchodovou štětku,
tak pod ni schoval tu krabičku
a na to dal tu štětku.
Policajti na to samozřejmě nechtěli sahat, tak nic nenašli.
Nakonec tu krabičku našel jeho brácha.
Brácha Luis mě jednou navštívil ve vězení, a už jsem ho nikdy neviděl.
Vzal Ruiovo auto, které tam stálo.
Šňupal nebo si píchal drogy. Nevím co.
Jel do Nordeste a nevybral zatáčku.
Sjel ze srázu u řeky a zabil se.
A zůstal tam. Je to v prdeli.
Pár tejdnů potom, já byl ve vězení,
a táta měl výčitky, že svý děti dobře nevychoval.
Na bráchově pohřbu
moje sestřenice našly tátu v jeho pokoji s nožem, chtěl se zabít.
Byl zničenej. Můj táta byl dobrej chlap.
Byl to dobrej člověk.
Jednoho chlapa přeložili z pevniny do vězení k nám.
Přišel ke mně, že se ve vězení dozvěděl,
že si Ital objednal vraždu mýho bráchy.
Věřil bys takovýmu výmyslu? Bum! Dal jsem mu pumelici do brady.
Neměl kecat o mým bráchovi.
A pak jsem mu dal pěstí znovu za to lhaní. Chápeš, ne?
Něco nám unikalo. Měly jsme pocit, že jsme něco vynechaly.
A to byl Quinci.
Vypadal taky trochu jako oběť,
zvlášť když jsme si uvědomily, že nejspíš nejednal sám.
Proč na sebe vzal všechnu vinu, všechnu zodpovědnost?
Když ho vyslýchali, vzal to zpět.
Prý nám neukázal místa…
Měl právo na obhajobu. Hrál svou roli.
Možná mu advokát poradil,
aby se vyhýbal zodpovědnosti za to těžké obvinění,
že způsobil rozvrat a zkázu na ostrově São Miguel.
Došlo nám, že nám chybí kousek skládačky.
Kde je Quinci?
Antonino Quinci odjel do Coimbry,
do vězení v Coimbře. Odpykával si trest v Coimbře,
kde se snažil prodávat mapy k pokladu.
Quinci dělal mapy ostrova, kde křížkem vyznačil místo pokladu.
A lidi si tu mapu koupili a přijeli sem na Azory
a s mapou hledali ten poklad,
to místo označené křížkem
na hrubém náčrtu ostrova.
Ten křížek na milimetru mapy
může představovat deset kilometrů pobřeží,
to nebylo možné najít.
Mluvil jsem s ním o těch mapách a on se smál,
s tím svým veselým výrazem řekl:
„To abych měl na cigarety.“ Řekl to tak pobaveně.
Dál si žil životem kolem drog a obchodování s nimi.
A obyvatelé Rabo de Peixe nadále byli oběťmi drog.
Život je nepřetržitý, neustálý a nespravedlivý cyklus.
Musíme si přiznat,
že operace
na získání toho kokainu
znamenala historicky nejvyšší úroveň konzumace drog na São Miguelu.
Trvalo to deset let.
Večírek, co trval čtyři, pět, šest let – nekonečná jízda.
Kluby praskaly ve švech,
všichni to brali na záchodech…
Kam jsi šel, tam to bylo.
Pařba celou noc.
Ten koks obletěl svět.
Boston, New York, Montreal, Toronto,
Providence, Rhode Island…
Drogy se tam vozily letadlem i lodí.
Ven se to dostávalo dvěma způsoby.
Jako by to byl člověk. Jak člověk z Ameriky navštíví Portugalsko?
Psi na Azorech se snaží vyčenichat drogy…
Podle mě hledají sýr. Neznají koks.
Chytráci na tom vydělali a utekli do Kanady a Ameriky.
Investovali peníze do kaváren, barů, bytů a tak.
A znám pár takovejch, co zakopali pytle s penězi a přišli o ně.
Ale bylo tam hodně lidí, co v životě neměli peníze.
Ti byli nejúspěšnější.
Ušetřili si ty peníze. Tolik peněz v životě neviděli.
Považovali se za milionáře, boháče…
Jejich modlitby byly vyslyšeny.
I dnes, o dvacet let později,
se říká, že část toho koksu je pořád někde schovaná.
Tohle tady.
Tohle jsem dělal, celou ulici.
Ty chodníky, tenhle cement…
V roce 2009
jsem opustil Azory a přijel sem.
Měl jsem tu syna, Lesandra,
Lesandra Prince. G3. Když se narodil, nevážil ani kilo.
Když se narodil, napojili ho na přístroje
a nevěděli jsme, jestli přežije, nebo umře.
Táta mi chtěl domluvit.
„Máš víc dětí, musíš se umoudřit.“ Bla, bla.
Tak jsem mu slíbil,
že přestanu prodávat drogy,
nechám toho
a změním svůj život.
Všechno zlý i dobrý, co jsem udělal, předávám dětem,
aby mohly být lepší než já.
Táta říkával: „To se všechno uzavře.“
Táta mě nevodil do banky
ani na rybí trhy…
Rozumíš?
Nic takovýho. Tohle předám svým dětem.
Aby věděly, uvědomovaly si, co musí udělat pro svou budoucnost.
Cítím zvláštní spojení
nejen s tímto příběhem, ale také s Rabo de Peixe.
Jsou tam problémy, ale to platí všude.
Můžeš opustit Rabo de Peixe, ale ono nikdy tě nepustí.
Něco magického zůstane.
Když jdeš do vězení, celej tvůj život se…
obrátí vzhůru nohama.
Když jsi ve vězení,
ty roky strávený uvnitř tě vedou k tomu, aby ses víc uzavřel.
Holkám ani klukům jsem se moc neotevřel.
Nějakou dobu to trvalo, tak tři nebo čtyři roky.
Pak jsem si začal myslet, že jsem konečně takovej jako dřív.
Ten veselej člověk, co pořád vtipkuje…
Tak to bylo.
Bylo to zlý.
Závislost je jako spící drak.
Uspáváš ho, když se léčíš
a daří se ti být nějakou dobu čistý.
Ale ta bestie se probudí,
ta zlá bestie drogové závislosti.
Může se kdykoli probudit, když se něco zvrtne,
když v životě dojde k nečekané situaci.
Rozchod, smrt milovaného člověka nebo něco jiného,
třeba vyhazov z práce nebo tak.
Ta bestie jen spí, ale může kdykoli zvednout hlavu.
Vypěstoval jsem si závislost a ta mě připravila o všechno, co mám rád.
Vzala mi rodinu, vzala mi všechno.
Dělal jsem věci, který bych jinak nedělal. To svinstvo člověka změní.
Chci to vrátit, hele. Nechci…
Přišel jsem o ženu, děti…
Milovanou ženu.
Snadno vydělaný peníze taky zmizí.
To taky není dobrý.
Když tě zavrhne rodina, je to na hovno.
Jo.
A pak, když byl můj syn v nemocnici,
hodně jsem se modlil.
„Pane, prosím, smiluj se nade mnou.
Jestli to syn přežije,
všeho toho nechám.
Přestanu ubližovat lidem,
tahat jim do života tenhle jed.“
A tím to skončilo. Byl to slib, který dodnes, díky Bohu…
Už o tom nechci vědět. Nechci se na tom podílet.
Pro mě je to sračka, svinstvo.
Jsou to sračky, co ničí rodiny.
Je to život plný lží,
život krys a práskačů,
život, víš…
Nejlepší kamarád tě může střelit do hlavy,
když máš moc majetku.
V drogovém životě nejsou přátelé.
Nikdy tam nemáš opravdové přátele.
PO SVÉM ODSOUZENÍ
BYL RUI COUTO V DEPRESI KVŮLI SMRTI SVÉHO SYNA.
PROPADL DROGÁM A BYL ZATČEN.
TEĎ ČEKÁ NA MÍSTO V LÉČEBNĚ PRO DROGOVĚ ZÁVISLÉ.
ANTONIO PACHECO ZMĚNIL SVŮJ ŽIVOT
A DÁL ŽIJE VE STEJNÉ VESNICI.
UŽ NIKDY NEBYL ZATČEN.
Výroba těchto motorů chce svůj čas, všechny ty součástky se dělají pomalu.
TONYHO DEPORTOVALI Z USA PŘED 25 LETY
A UŽ SE TAM NEDOSTAL.
SNÍ O TOM, ŽE SE JEDNOU VRÁTÍ A UVIDÍ SVOU RODINU.
TELMO ZALOŽIL ÚSPĚŠNOU FIRMU NA ZÁSOBOVÁNÍ RYBAMI.
STÁLE ŽIJE V RABO DE PEIXE.
Tuhle stranu, ty rohy. Všechno.
SANDRO G DÁL ŽIJE V USA S MANŽELKOU A TŘEMI DĚTMI.
VYBUDOVAL ÚSPĚŠNOU STAVEBNÍ FIRMU S VÍCE NEŽ 40 ZAMĚSTNANCI.
NA ZÁKLADĚ SOUDNÍHO PŘÍKAZU NESMÍ OPUSTIT USA.
NA AZORÁCH NEBYL OD ROKU 2013.
ANTONINO QUINCI BYL V ROCE 2021 ZADRŽEN V BRAZÍLII
NA LODI S 630 KG HAŠIŠE.
HODIL NÁKLAD DO MOŘE.
BYL PŘITOM CHYCEN A POLICIE BALÍČKY VYLOVILA.
DOSTAL DEVĚT LET ZA PAŠOVÁNÍ.
ZNOVU UNIKL A BRAZILSKÁ POLICIE HO STÁLE HLEDÁ.
I PŘES VELKOU CHUDOBU JE RABO DE PEIXE TURISTICKÁ ATRAKCE.
VESNICI NAVŠTĚVUJÍ TISÍCE ZVĚDAVÝCH TURISTŮ.
PŘÍBĚH RABO DE PEIXE
INSPIROVAL JEDEN Z NEJSLEDOVANĚJŠÍCH DRAMATICKÝCH SERIÁLŮ VŮBEC.
RABO DE PEIXE UŽ NIKDY NEBYLO JAKO DŘÍV.
Stýská se mi po domovině.
Běž, běž.
Tohle nikdy nepřestane.
Všichni mluví,
to je pravda.
A gauneři kouří.
Sluníčko na mě čeká
dole u moře.
Uvidíte, že všichni mluví
o Azoráchch a Portugalsku.
Jsme Rapexinhos, nejlepší.
Všichni tančí na slavnosti.
Pořád jsem na slavnosti.
Ale co zítra?
Zítra budu na slavnosti.
Pořád jsem na slavnosti.
Překlad titulků: Markéta Demlová