Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SÃO MIGUEL, AZORERNE
São Miguel er oversvømmet med kokain.
I går eftermiddags fandt man cirka 300 kilo kokain ved São Miguels nordkyst.
Det blev smuglet af en italiener,
der smed hundredvis af kilo over bord, før han blev anholdt.
Og mange troede, det bare var affald.
En pakke her og der.
"Åh nej. Det er helt utroligt."
Han stak hovedet op og så pakker flyde rundt i vandet.
2,6 MIO. DOSER "FISKET"
Sækken var i stykker, og pakkerne faldt ud på jorden.
5.000 escudos for en lille pakke. Fuld af kokain!
Kvinder panerede fisk i kokain, for de troede, det var mel.
Ungerne kridtede fodboldbaner op med kokain.
En smuk paradis-ø.
Og det flyder med coke.
De havde aldrig før set coke.
Det var billigt til salg.
Det fik frygtelige og katastrofale følger.
De tog mig med 33 pistoler og 2.000 patroner.
Nogle gode venner døde.
COKE TIL SUKKERPRIS
Bilen flød bare med coke. Han var tosset.
De var på gaden hver dag.
Fra solopgang til solnedgang. Altid med en bevæbnet livvagt.
De rige bliver rigere, og de fattige sælger stoffer.
ET HAV AF HVIDT: DEN SURREALISTISKE HISTORIE OM RABO DE PEIXE
I 2001 SKYLLEDE KOKAIN I LAND PÅ EN Ø OG ÆNDREDE DEN FOR EVIGT.
DET VAR HELD ELLER UHELD ALT EFTER, HVEM MAN TALER MED…
Adrenalin er nærmest euforiserende. Det er vanedannende.
Det er også vanedannende at være i politiet.
Det med våben startede i Angola, hvor jeg er født.
Jeg var otte, da jeg første gang affyrede et våben.
Det var normalt dengang med oprørsbevægelsen,
tiltagende fjendtligheder og massakrer.
Så staten fandt det nødvendigt at udlevere våben til civile for at beskytte dem.
Jeg ankom til Azorerne i 1993 og startede i narkoafdelingen i 1994.
Det var kattens leg med musen at finde beviser, stoffer og penge…
Jeg siger altid, at der er jægere og bytte.
Og adrenalinen pumper.
I 2015 HØRTE VERDEN OM, HVAD DER SKETE PÅ SÃO MIGUEL.
EN BÅD, EN ITALIENER OG NARKO.
TO JOURNALISTER SKREV OM DET I EL PAÍS. DE SPANSKE KVINDER.
Jeg kom først i berøring med São Miguel i 2009.
Jeg ankom den 25. juni og arbejdede for portugisisk TV.
Men så endte jeg i radioen.
Jeg kom først til Azorerne i 2010.
Jeg tog til São Miguel, fordi min bror studerede biologi der.
Efter fire dages sightseeing sagde han: "Vi tager til Rabo de Peixe."
Vi ankom, og min bror sagde:
"Luk vinduerne, og lås dørene. Området er ret…"
Måske sagde han "konfliktramt". Jeg husker ikke lige ordet.
SANGER BAG BL.A. "EU NÃO VOU CHORAR"
Rabo de Peixe betyder alt for mig.
Jeg voksede op blandt øboerne med mine fætre og kusiner.
Intet er let i Rabo de Peixe.
Intet tages for givet. Folk arbejder hårdt.
Sømænd, fiskere og kolde mennesker.
Der skulle man ikke komme, og ingen ville invitere dig dertil.
Det havde indtil for nyligt været et af Europas fattigste nabolag.
Mange kunne ikke læse og skrive.
Hvad var der sket her?
Havde en voldsom storm hærget og sat sit præg på alle?
Det var ikke fattigdom, men en følelse af, at der var sket noget.
I 2001 strømmede der kokain til øen fra en beskadiget båd.
Det meste skyllede i land i Rabo de Peixe takket være tidevandet og alt det.
Folk havde aldrig set kokain før.
Da jeg kom til Azorerne, anede jeg intet om kriminaliteten.
Skete der noget, vidste vi som regel, hvem der havde gjort det.
Og det var smårapserier.
En dessert, noget kød. Den slags, ikke?
Det var nærmest barnlig kriminalitet.
I midten af 1990'erne startede en anden form for kriminalitet.
Hjemvendte fra USA var vant til væbnede røverier,
og de videregav deres kriminelle viden til folk, der så begik kriminalitet her.
I USA var de portugisere.
I Portugal var de amerikanere.
Nu hører de ikke hjemme nogen steder.
Jeg er fra Rabo de Peixe Men vær ikke bange
Jeg tørster efter kander Jeg drikker tæt
Se min pistol Skolen var ikke mig
Jeg slentrer rundt Og sælger Coca-Cola
Jeg græder ikke
Livet var ikke lige mig
Jeg græder ikke
Jeg er fra Santa Clara på São Miguel og kom hertil med mine forældre som ni-årig.
Vi slog os ned i Winter Hill i Boston.
Et italiensk-irsk mafiaområde.
Der voksede jeg op.
Da jeg var 13, viste min fætter mig,
hvad kokain er.
Så solgte jeg stoffer for ham.
Du skal have mere energi. Mere…
Det skal være ultrasejt.
Hold da op.
-Jeg gør det igen. -Yo. Stop.
Mario, sæt ham ind. Ind med ham.
Nu skal der skæres en skive.
HISTORIKER
Integration for dem, der vendte hjem, var bestemt ikke let.
Mange vendte tilbage hertil, men ikke på grund af stofferne.
De kom for slagsmålene, stjålne biler…
De var allerede stemplet som kriminelle.
Men da de kom til den her lille ø, kunne de ikke begå den samme kriminalitet.
De var tidligere straffede.
De blev kørt i lufthavnen og fløjet til Ponta Delgada.
Familierne nægtede nogle gange at give dem husly.
De blev sendt tilbage, men de fleste havde ikke familie.
Hvad lavede de her? De kendte ikke nogen. Antallet af kriminelle steg voldsomt.
De fleste blev ved med at sælge stoffer.
Folk skulle betale for misbruget, så de begik kriminalitet.
Der opstod vold, hvor hjemvendte skulle have stoffer og begik kriminalitet.
MANGE ØBOERES AMERIKANSKE DRØM ENDER MED ET MARERIDT.
DE ER RODLØSE. DE HJEMVENDTE.
HJEMVENDT
Hvor gammel var jeg i 1969?
Jeg var otte, da vi rejste til USA, til New Jersey.
Det var en stor by, og ingen talte portugisisk i skolen.
Jeg var bare en knægt fra et lille sogn,
og jeg var utryg blandt alle de mennesker, så jeg gjorde som mine klassekammerater.
Jeg efterlignede dem, for jeg kunne ikke andet.
Jeg kunne ikke tale med dem.
Det var ret svært.
Tony var involveret i andre ting, småkriminalitet og lidt narkosalg.
Hans øgenavn blandt kriminelle var Fenais Tony.
Lopes var en lille møgstrisser,
der ville score point på at fængsle folk, som han gjorde med mig.
Folk sagde, han var ondsindet,
og at han ikke kunne lide narkomaner og narkosmuglere.
Rui Couto… Jeg husker det ikke nøjagtigt.
Han var vist fra USA,
hvor han var dømt for narkosmugling.
Jeg ved intet om væbnet røveri, men i hvert fald om narkosmugling.
Han blev vist hjemsendt fra USA
og slog sig dengang ned på nordkysten i Achadinha.
Rui Couto blev hjemsendt fra USA.
Og i Achadinha var der ikke mange, der talte engelsk eller røg tjald.
Men Rui Couto gjorde.
Rui er herfra, fra New Bedford. Han blev hjemsendt fra USA.
Rui har styr på coke.
Rui er gangster.
Han er sej nok.
Han er en af os.
"DEN ÆGTE GANGSTER"
Jeg blev involveret i narko i USA som 16-årig.
Jeg vandt en tegnekonkurrence.
De tilbød mig et legat til Boston University.
Men jeg afslog.
Min mor sagde altid, jeg kunne være endt som dannet.
Men det var bare… Jeg ved det ikke.
Så blev jeg taget med cannabis i 1978 og fik et års fængsel.
Så blev jeg hjemsendt til Azorerne.
Var jeg blevet i USA, var jeg død nu.
Jeg kom hertil og meldte mig til hæren.
Det var fantastisk, og de sendte mig til Terceira.
Det kunne jeg lide. Jeg var bartender.
Det var godt for mig. I hæren solgte jeg tjald.
Det skulle jeg ikke have sagt.
Azorerne ligger meget fjernt fra alt.
Øerne ligger i Nordatlanten…
KAPTAJN PÅ THE HIGH SEAS
…cirka 800 sømil fra fastlandet
og 1.600 sømil fra USA's kyst.
Alle fartøjer, der kommer fra USA,
rammer som det første på vej til Europa Azorerne som den første del af Europa.
IFØLGE EN RAPPORT FRA EUROPOL OG EU OM NARKOSMUGLING
ER AZORERNE STØRSTE MODTAGER AF KOKAIN TIL EUROPA
GEMMESTEDET, 7. JUNI 2001
Der kom en fiskeralarm fra en mand, der fiskede med stang.
Han så stofferne, pakker med narko,
og alarmerede politiet.
Jeg fiskede med en kollega.
Han havde allerede fanget rigeligt.
Han gik, og jeg gik selv et kvarter efter.
FISKER
Så så jeg det ligge på jorden.
"Så mange poser! Jeg gemmer dem i grotten."
Det tog lang tid, for de var tunge. Jeg gemte dem i grotten.
Dér så jeg flere poser nede bagved. Der var så mange.
Så tog jeg en af dem og åbnede den.
Jeg fjernede emballagen og alt plastikken, mere plastik og gummi.
Det tog mig næsten en halv time at åbne en pakke.
Så så jeg en hvid klump.
Jeg bankede på den for at se, hvad det var. Dum er jeg ikke.
Jeg ville se, om det måske var stoffer. Og det var det så.
Det var en stejl skrænt, hvor der lå der en grotte.
Den lå 30-50 meter fra bølgerne.
Stien var markeret, så den kunne ses fra havet.
Der var kors og brækkede siv. Nogen havde markeret stien.
Da jeg kom op, så jeg Zé Manel Brasileiro.
"Hej, Parceiro. God fiskefangst, hvad?"
"Var der bid i dag? Jeg fangede noget bedre end fisk."
Jeg tog det, jeg havde på mig, fjernede emballagen og viste ham det.
"Det er ikke tjald eller piller. Det er ren kokain!"
Jeg tror, politiet og kystvagten beslaglagde stofferne.
De kørte stofferne fra gerningsstedet til Ponta Delgada.
De ledte på det sted, hvor de fandt 277 pakker,
men fandt ikke andet.
Rygtet spredte sig, og alle, børn, kvinder og mænd, tog derned.
De tog ned og fiskede stofferne op ad vandet.
De hev 420 kilo op dernede.
I går eftermiddags fandt man cirka 300 kilo kokain ved São Miguels nordkyst.
Siden da har en større politiefterforskning været i gang.
Politiet frigiver derfor ikke yderligere detaljer om sagen.
Fra da af begyndte vi også at efterforske båden.
Folk sagde, at den var sejlet langs nordkysten i retning af Rabo de Peixe.
Vi fandt ud af, at båden var stævnet ud fra Rabo de Peixe i vestlig retning.
Den stoppede kort i området ved Pilar de Bretanham,
hvor den først lossede.
Senere hørte, vi at den var sejlet ind i Ponta Delgada.
Vi sendte straks folk afsted.
Vi sendte også folk til Rabo de Peixe.
Rabo de Peixe er et hårdt sted at arbejde.
Livet er hårdt for os der.
Pludselig vrimlede det med folk, så vi kunne ikke komme for tæt på.
Det ville bringe efterforskningen i fare og få ham til at gå under jorden.
En anden efterforskning verserede med en klar forbindelse
mellem de involverede parter og Rui Couto og Tony.
Jeg ankom til Azorerne og mødte min ven Tony på andendagen.
Vi gik en tur.
Imens sludrede vi. "Jeg er fra USA…", du ved.
Vi begyndte at tale engelsk.
Tjald. Jeg gav ham noget tjald.
Så kom han og så mig hver dag.
Det handlede ikke om tjald. Han ville bare sludre.
Så mødte jeg Rui Couto.
Pacheco er som en bror og mere end en ven.
Han er som en bror.
Jeg begyndte at sælge kokain. Altid ren kokain.
Jeg var i Venezuela to gange.
På første tur slugte jeg tæt på et kilo kokain.
Den her fyr sagde, at der i 30 år aldrig var gået hul på pakkerne.
De var dygtige, og jeg var selv vidne til det.
De tager den her hvide presse.
Den afvejer fem, syv og ti gram.
Jeg tog de mindste. Jeg kunne ikke sluge de større.
De lagde dem i en presse og forseglede dem i klar plast.
De stak fingeren ind og bandt dem med tandtråd.
Så en finger mere og en dobbeltknude.
Stram og gentag fire gange.
Så dyppede de dem i honning, der dannede en barriere på gummiet.
Det beskytter det mod mavesyre, så de ikke perforerer.
Så bliver de lagt i en skål med is, så du kan sluge dem uden at mærke dem.
Jeg slugte ti og gik rundt i lejligheden.
Så fik jeg lidt hønsekødssuppe.
Bare en skefuld bouillon for at slappe af i maven.
Så gav de mig en sprøjte, og hasta la vista.
Første gang jeg slugte dem, gik jeg i seng.
Jeg var lidt oppe at køre, for jeg troede, jeg ville dø af det.
Det lå i min mave i tre dage.
Man kan drikke suppe, øl og whisky. Man kan alt muligt.
Men man må ikke spise for meget.
Man må ikke få mælk eller yoghurt.
Ingen mælkeprodukter, vel?
Jeg kom til Azorerne og drak et stort glas mælk
og sad så i badekarret som en skruk høne.
Eller det siger de!
Første gang på Azorerne var i Porto Formoso.
Jeg blev taget i at ryge hash. Der var vel for 500 escudos.
Nej, det var stadig 1.000. Nej, 500. Mindstebeløbet.
Jeg fik 65.000 escudos i bøde.
Dommeren sagde, jeg skulle holde mig fra hårde stoffer.
Det lovede jeg. Jeg ville nøjes med mildere sager.
Men så stod jeg der foran hende med 2,5 kilo kokain.
For fanden, ikke?
Hun kunne godt huske mig!
Rui Couto tog til Venezuela.
Hans forbindelser arrangerede, at han skulle hente en kuffert med to kilo coke.
Rui Couto kom til Lissabon med en anden Rui fra Ribeira Grande.
Han skulle tage skylden, hvis noget gik skævt.
Han var bare kurer,
der skulle bære kufferten og tage skraldet, hvis det gik skævt.
Rui kom tilbage til øen, og den anden sad varetægtsfængslet i Lissabon.
Vi aflyttede også deres telefoner,
så vi kunne høre, hvad de pønsede på af interessante planer,
og om de handlede med store mængder stoffer.
Det var en måned, før øen blev oversvømmet med kokain.
TABTE PAKKER 16. JUNI 2001
Havet omkring Azorerne ser roligt ud på overfladen,
men der er altid stærk understrøm.
Da Antonino Quinci nærmede sig kysten, måtte han skille sig af med lasten.
Senere fandt vi et søkort,
hvor han noterede alt og registrerede sejladsen.
Han markerede endda to tredjedele af ruten fra Venezuela til Azorerne,
hvor roret gik i stykker, og hvordan han nåede frem til São Miguel.
Han vidste, han måtte af med lasten for at sejle i havn,
hvis tolderne tjekkede båden, og der så lå en masse stoffer.
Han nærmede sig den nordvestlige side af øen
og sejlede til Pilar da Bretanha i en gummibåd.
Der lossede han sikkert de fleste stoffer, han havde.
Så sejlede han mod øst langs nordkysten til Capelas.
I en grotte for enden af Capelas
i en lille vig besluttede han at gemme og losse resten af stofferne.
Netop som han bragte dem i land
ud for Capelas, så han en fisker.
Fiskeren kunne godt se, at han bragte noget i land.
Quinci bandt gummibåden
til sin båd og besluttede at sejle tilbage mod vest og Bretanha.
Der sank han lasten med et anker og en kæde.
Han sank den sidste coke derhenne.
Der var næsten 100 kilo. Hvad gjorde han så?
Han surrede stofferne i sække, gav dem ballast…
Måske var de ikke surret nok
til at modstå understrømmen.
Derfor gik den store pakke og alle de små pakker fra hinanden
og fordelte sig omkring øen.
Der dukkede pakker op langs nord- og sydkysten.
"Din fætter vil tale med dig."
En dag ringede jeg til ham og sagde: "Sandro, vi er rige."
"Vi er millionærer."
"Kom og besøg os."
Situationen kom frem.
Nogen havde nok set det. Alle skyndte sig for at finde kokain.
Det var ikke en, men 100, 200, 300. Et hav af pakker.
Da vi så, der lå en båd ved Capelas,
en yacht, der havde mistet en masse coke eller smidt lasten over bord,
tog vi til Capelas for at prøve at finde et gram eller to og holde lidt fest.
Mange anede ikke, hvad det var.
Folk vidste, hvem der var hjemsendt.
Ingen ville tro på det.
Det var, som om det var penge.
Poser med penge fra havet.
Det var det samme.
Bare på en smuk ø. En smuk paradisø…
Det lå overalt.
Jeg begyndte at grave i det.
Der stod intet på internettet. Absolut ingenting.
Hvordan kunne sådan en tragedie i EU, i Europa, ikke være anmeldt?
Så begyndte vi at planlægge og forberede en tur til Azorerne.
Vi ville skrive om historien.
Vi mødte en gruppe teenagere i Rabo de Peixe.
Vi ankom og sagde:
"Vi er fra Spanien og undersøger, hvad der skete i Rabo de Peixe."
De grinede bare.
Reaktionen virkede lidt skræmmende.
Pludselig lænede en af dem sig op ad den her stang.
Han tog en klump hash op ad lommen
og begyndte at riste den.
Vi var omringet af mere end 20 unge.
Så åbnede den testosteronfyldte kreds sig, og Telmo dukkede op.
ØBO PÅ RABO DE PEIXE
Han stod bare og så på os og sagde:
"Hvad vil I, tøser?"
Det var starten på hele historien om Rabo de Peixe.
I gamle dage sultede folk faktisk her.
Mine venner kom med hjem og spiste. Der var hungersnød.
Kakao, sukker, brød, tun, kikærter.
Vi spiste kikærter og talte dem.
Vi var fem-seks om at dele en dåse kikærter.
Pølser? Jeg plejede at hugge pølser fra min mor.
Dåser med pølser. Hun blev vred.
Jeg tog to dåser.
Nogle gange gemte jeg mig. Jeg tog en dåse eller to med pølser.
Jeg arrangerede dåserne for at dække over det.
For min mor dengang… Fru Margarida…
Da vi var 12, var vi ude at surfe. Vi vidste ikke, hvad pakkerne var.
Vi åbnede dem og skrabede dem mod klipperne. Vi anede intet.
Vi malede på klipperne med det, før vi stak af.
Børn samlede det op og skrev på jorden med det.
"Maria elsker João," "Luís er en idiot."
En dag ville vi spille fodbold,
men vi havde ikke kridt til at markere banen, så vi kunne lege.
Da jeg kom, var der kridtet op.
De markerede banen med coke, de fandt i havet.
Der lå masser af det alle vegne.
Mange troede bare, det var affald.
Masser af pakker… Der lå nok 20, 30 eller 40 her.
Ti, fem eller seks der. 50 derovre.
Kilovis. I Calhetas, langs hele kysten.
De pakker, jeg fandt… Fiskerne fik dem i nettet ude på havet.
Og på øerne.
Det var som at tage til kysten for at hente sukker. Masser af det.
Jeg fandt en rund pakke, tog en kniv og skar hul på den.
Da jeg skar, gav det en lyd. Jeg kunne se, det var glas.
Jeg smadrede det med en sten og så, der var pulver indeni.
Det var en ordentlig klump. Jeg tog lidt på min kniv og smagte det.
Jeg anede ikke, hvad det var, og en ven, der havde været i udlandet,
sagde, det var paneringsmel, og gav mig 400 escudos.
Det var en stor pakke. Så stor og tyk.
Der var vel et kilo kokain.
De fortalte stort set de samme historier.
Kvinder, der panerede fisk med kokain, fordi de troede, det var mel.
Eller de kom coke i kaffen, fordi de troede, det var sukker.
Det var ren science fiction.
Det er sandt, at de fortalte os de vildeste historier.
Men de gentog dem bare.
Fornuftige folk med styr på livet gav det til politiet.
Men de andre, mafiafyrene, samlede det. Det er klart.
De begyndte at samle det, for de vidste, hvad man gør med det.
Mange hjemsendte vidste godt, hvad stoffer var.
De havde en kriminel fortid.
Jeg blev taget med 33 pistoler og 2.000 patroner.
De kendte til kriminalitet.
Med stoffer og prostitution.
Med bankrøverier, drab og så videre.
Vi tog til Capelas og ventede til kl. 2 på ham, vi skulle handle med.
Han kom så kl. 2 med et gram coke.
Næste aften holdt vi en lille fest. Vi drak og tog et par baner.
Næste dag kl. 13 hørte jeg en motorcykel uden for min dør.
Jeg troede, jeg fik besøg.
Det bankede på, og der stod Rui Couto med en arbejdshandske fuld af coke.
Han bankede på, jeg åbnede, og han kom ind.
Han satte sig ved køkkenbordet, lagde tingene fra sig og sagde:
"Kom i sving med det der, og så tales vi ved i aften."
Ham, jeg handlede med, spurgte, om jeg havde kokain.
Jeg sagde, jeg havde 100 gram.
Jeg satte mig i hans bil, og han smed 300 gram på bagsædet.
"Det er en gave til dig."
Jacky fandt også kilovis ved Capelas.
Han var der også. Hjemme hos Rui.
Det hele var coke. Kæmpe klumper coke. Gulvet i bilen var fyldt.
"Han er tosset," sagde jeg. Coke lugter.
Jeg spurgte, om der var coke i bilen. Jeg sagde: "Der er coke i hele bilen."
Han sagde:
"Det lort har smadret mit liv før. Det smadrer det igen.
Vi havde den samtale, ikke?
Jacky er død nu.
Vi indgik engang en handel i huset om otte kilo.
Han ville have otte mio. escudos… En million per kilo.
Vi pruttede om prisen med Rui, der var bedre til det.
"Men vi er venner. Giv os dog lidt rabat."
Så kostede de otte kilo fem millioner.
I hans bil lå der to kilo mere.
I bagagerummet lå der pølser, Tupperware og ost.
Senere solgte han vinglas fulde af coke. Manden var tosset.
Vi talte med ham og fik kilovis af sne.
Det var som et mirakel for dem. Det var bare "åh nej", ikke?
"Tænk, at Jesus velsigner os sådan fra himlen."
For mange var det jo et mirakel.
En dag gjorde jeg klar til en sejllektion,
og henne i havnen lå en yacht for anker.
Det giver ballade, når en yacht ligger for anker.
Jeg spurgte, om der var noget galt, og de sagde så også:
"Ja, vi har problemer med roret. Vi vil gerne lægge til."
Alle reparationer, der udføres
på et fartøjs bevægelige dele under vandlinjen,
alt, der ligger under vand, skal foretages på land.
Man kan ikke reparere roret uden at lave hul i skroget.
Der var to besætningsmedlemmer. I hvert fald udenfor.
Og den yngste af dem dukkede op med en bunke kontanter.
Det var stadig escudos dengang. Masser af kontanter.
"Vi betaler dig. Hjælp os med at lægge til."
"Jeg vil ikke have penge. Der er ingen grund til at betale mig."
Jeg hjalp dem, og det var det.
Alle, der ligger på anker, før de tjekker ind
eller sejler til en havn, hvor myndighederne ikke er,
vækker straks mistanke.
Vil man som ikke-europæer ind i Europa,
skal man melde det til myndighederne.
Der var en stige, da vi kom til båden.
Vi kaldte vist for at få nogen til at komme ud.
Da han kom, sagde jeg, vi var fra politiet.
"Vi har en ransagningskendelse."
Hans hår var uglet. Det var langt og krøllet.
Han var over180-190 cm høj.
En stor, stærk mand.
Han brugte en falsk identitet som Giovanni Speranza.
Den var vist italiensk. Han havde en del dokumenter.
Da vi gennemsøgte båden, fandt vi mere dokumentation,
der tilhørte en spansk borger ved navn Javier Gómez.
Vi fandt Antonino Quincis identitet og troede, at den også var falsk.
Men nej. Da situationen var afklaret,
forsikrede han os om, at det var hans identitet.
Han tog pænt imod os. Vi spørger altid den ransagede:
"Vil du selv aflevere ulovlige ting, eller skal vi lede efter dem?"
Quinci sagde, der intet ulovligt var.
Jeg forklarede, vist nok på italiensk, hvad vi ville gøre.
Vi havde en narkohund med.
Det var en cocker spaniel, så bare en lille hund.
Den kom ombord og gik rundt på båden.
Jeg kunne selv lugte kokainen, men hunden markerede ikke.
Da hunden kom fra borde igen, åndede Quinci lettet op.
Hans puls faldt igen.
Han fulgte mig nedenunder, som om han ville vise:
"Hunden fandt intet. Nu går I igen."
Jeg sagde, vi ikke var færdige. "Vi gennemsøger båden og går i gang nu."
Det kræver stor fantasi at gemme stoffer.
Der er hulrum og falske vægge.
Der er konservesdåser,
der ligner proviant til turen.
Vi måtte fjerne alt indholdet. Eller det meste af det.
Derefter kunne vi gennemsøge båden.
Vi tjekkede hele strukturen for hulrum, hvor stofferne kunne være.
Jeg så godt, Quinci var lidt urolig.
Der hang en lugt af kokain over det hele.
Det havde ligget ombord hen over Atlanten i et par uger.
Den lugt kan man ikke dække over.
Vi endte med at finde næsten et kilo. 960 gram…
Det var fra en pakke til egen personlig brug.
Der indså jeg, at han vidste, at spillet var slut.
Han følte sig fanget af, at han havde de stoffer.
Og så var der detaljerne omkring, hvordan kokainen var pakket.
Pakken var identisk med
de pakker, der var fundet tidligere.
Pakkerne hang sammen også ud fra selve emballagen.
En italiener mistænkes for at smugle kokain med sin båd
og er blevet anholdt i Ponta Delgada.
De beslaglagte stoffer svarer til 2,5 mio. doser.
ADVOKAT
Han mindede mig om min barndoms sørøverfantasier.
Nok fordi han var sømand, men han lignede sådan en…
Jeg tog til fængslet for at tale med Quinci.
Han var meget fåmælt.
Det var det modsatte af et normalt forhold med en advokat,
hvor mistænkte fortæller, så vi kan planlægge et forsvar.
Det skete slet ikke.
Han stillede spørgsmål,
men han selv var fåmælt og delte ikke mange detaljer.
Han var altid bekymret for at blive udleveret.
Ikke for at ryge i fængsel i Portugal, men for at blive udleveret.
Det var uhyggeligt, at han var så stille.
Hans blik var intenst
og hans lange stilhed gjorde ham til lukket land.
Han var bare en anden type.
Godaften. Mere end 2,5 mio. doser kokain.
Det er 456 pakker.
Beslaglæggelsen skete langs São Miguels kyst.
15. JUNI 2001 ITALIENERENS KOKAIN
Kokain er et stimulerende stof.
Det aktiverer kroppen,
så man føler sig energisk.
Men stoffet kan også udløse psykoser,
paranoia, mistillid til verden, og det er opslidende.
Forestil dig at køre for fuld fart, hele dagen, hver dag.
Det er et "sultstof", der har den mentale virkning,
at jo mere du tager, jo mere hungrer du efter.
Kokainen var ren. Den var 95 % ren.
"Hvad fanden er det for noget coke?"
Normalt er det, man kan købe, fortyndet og blandet.
De tilføjer ting for at strække det. For at tjene mere.
Transatlantisk kokain er altid meget ren.
Er den ikke 95 %, er den 90 eller 85 %, men det er altid meget ren.
Det, man køber på gaden, er 10-15 %. Måske 20 % af, hvad det oprindeligt var.
Der var ikke meget coke her, og rent var den i hvert fald ikke.
Da det dukkede op, var det lidt for…
-Italienerens coke var bare… -Den var ren.
Vi kaldte det "italienerens coke".
"Se lige italienerens coke, ikke?"
Jo renere stoffet er, jo større er virkningen også.
Enten bliver de mere påvirkede, fordi det påvirker hjernen,
eller også dør de af en overdosis.
Så er vi i ghettoen.
Den slags ser man kun på film.
Alle tog ved lære.
De lærte af stofferne, ikke?
For… ingen vidste, hvad det var.
De solgte det bare i en kop. De vidste ikke, det skulle i poser.
De solgte det bare i en kop. Indtil der ikke var flere kopper.
Hvad med fiskerne?
De fandt stofferne.
De var på fisketur, men fandt stoffer.
De solgte dem for 100-200.000 escudos. Småpenge.
Dem med penge kunne købe det billigt.
De tilbød 100-200.000, og så fik de et, to, tre kilo…
Mange tjente en formue.
En dreng dykkede og ramte pakker med snorklen.
Han stak hovedet op og så pakkerne flyde i vandet.
"Hvad i alverden er det?"
Så så han hen på klipperne, og der stod en anden knægt
med en gammel sæk, som han var ved at proppe.
Der var hul i den, så da han tog den på ryggen,
faldt pakkerne ud.
Han fandt også selv masser.
Han var allerede fuld. Han drak meget.
Og når han drak, tog han på café og talte om fundet.
Så han blev smidt ud fra en klippe.
Folk, der solgte billigt, havde slet ikke styr på det.
De indså ikke, hvor farligt det faktisk var.
En lille pakke kostede 5.000 escudos.
Det var let at få, og der var masser af det.
Det blev solgt i en kop og ikke pr. gram.
Kaffekopper for fem euro eller 5.000 escudos. Noget i den dur.
På gaden. Ikke i poser, de havde i lommen.
"Hvad vil du have? Her."
De stak hænderne i lommen og delte ud af det.
Dem, der havde det, solgte det af grådighed for…
En solgte det for ti, en anden for otte eller fem.
De spurgte, om man havde coke. "Hvor meget vil du have?" "Så meget."
Det gik helt overstyrs.
Problemet var, at de ikke kunne sælge det mere. Alle havde det jo.
En anden måde at sælge på var
at tage væk fra øen til USA, Canada, Portugal, Europa…
Der var folk fra fastlandet.
De købte et par kilo, som de kunne blande. De vidste hvordan.
Dengang talte alle kun om kokain.
Italieneren lærte Rabo de Peixe, hvad god kokain er.
De lokale havde aldrig set en bane og slet ikke et kilo.
Der skete noget spændende.
De få, der var i kontakt med italieneren, fik nærmest stockholmsyndrom.
Alle fortalte os om den her store mand. der ikke var aggressiv, men stor.
Men de talte også om ham, som om han måske var god.
De sagde, han var rar og ikke hjerteløs.
Jeg kan huske, jeg talte med ham og sagde,
at øen var ramt af totalt kaos. Det var en katastrofe.
Det tænkte han lidt over og sagde:
"Okay, jeg anerkender, det er kaos. Jeg har godt hørt det."
Han havde været på fri fod i 15 dage og havde fulgt med i nyhederne.
"Jeg kan vise jer stedet."
Senere erfarede vi så,
der skulle have været 750 kilo kokain ombord.
De spanske myndigheder overvågede smuglerne.
Det var et større netværk,
der importerede 22-25 tons kokain om året i Spanien.
Bilbao og Barcelona.
Det passer vist ikke.
Udover bådens transportkapacitet,
har man jo meget mere med, når man transporterer den slags.
Sun Kiss er en båd
med kapacitet til at fragte 3.500-4.000 kilo.
Dengang talte man meget om, hvad politiet fandt,
og at det nok var meget mindre end det, der skyllede i land.
Det ville være mere, end hvad der stod i pressen
og blev officielt rapporteret.
Jeg regnede på det og sagde, det måtte være 420 kilo.
Det smed de i bilen og tog med.
I retten sagde dommeren så, at det var 210 kilo.
Han gentog det tre gange.
Jeg rettede ham og sagde, det var 420 kilo.
Han blev altid knotten.
Han pillede ved sin lommeregner og sagde, at det var 210 kilo.
Og sagde han 210 kilo, så var det det.
MYNDIGHEDERNE HAR BESLAGLAGT 750 KILO
DET SIGES, OVER 3.000 KILO SKYLLEDE I LAND
Jeg har aldrig set så mange stoffer. Det var ligesom på film.
Alle havde dem og tog dem.
Der var globalisering og demokratisering.
Fiskere, landmænd…
Demokratiseringen virkede som et faktum.
Vi sagde ellers, det var de riges stoffer.
Kunden gik med slips og var advokat eller læge,
fodboldspiller eller direktør.
Det er de bedste kunder.
Men nu var det ikke forbeholdt eliten. Det var udbredt.
Jeg gik på natklub, og hvert femte minut ville jeg udenfor.
Man tog en bane og gik ind igen.
Alle tog coke.
På én aften røg der 300 gram.
Bordet var dækket af stoffer. Propfyldt.
Alle havde dem. På natklubber, stripklubber, bordeller…
De fattige havde dem, de rige ville have dem.
Det var nærmest en social opgradering.
at have adgang til det, der før specifikt var forbeholdt
folk med en uddannelse eller økonomisk status.
Jeg kom ved 10-11-tiden, og alle sniffede løs.
"Sandrinho!"
"Skal du have en bane? Det er helt rent."
Med heroin kaster man op eller bliver bleg.
Men med kokain…
Det har den virkning, at er man fuld og tager en bane, er alt fint igen.
Man bliver ædru og ævler løs med 100 km/t.
Man handlede bare sådan her på gaden.
Masser af fiskere og arbejdere, redelige folk, sagde til os,
at de ikke brød sig om det.
For folk gik jo i kirke og forbi os på gaden…
Vi holdt et møde og besluttede,
at mine kolleger og jeg
ikke længere solgte om søndagen.
Det var helligdag og ikke i orden.
Vi starter med en historie fra Ponta Delgada.
Historien er både absurd og uhyggelig.
Hele São Miguel er oversvømmet med kokain.
18. JUNI 2001 FØRSTE DØDSFALD
Den første overdosis.
Dødsfaldet ændrede hele stemningen
i den verserende efterforskning og nyhedsdækningen.
Det var kort efter kl. 15.
Skadestuen i Ponta Delgada på Azorerne modtager en akutpatient.
Jeg tog til sygehuset og var "heldig", kan man vel sige…
Jeg var så uheldig at møde
en dame, de tog ud af ambulancen.
Hun var ilde tilredt…
Nå, men…
En kvinde tog for meget kokain.
Hun er i livsfare, og hvert sekund tæller.
De passerede mig på sygehusets gange.
"Det er en mere", sagde den, der var sammen med os.
"En til overdosis."
Hun var i livsfare,
men nåede hertil hurtigt nok, så vi kunne behandle hende,
sikre hendes luftveje og hjerte-lungesystem.
Vi begyndte at se mange nye patienter, der tog kokain.
Mange af dem kom for første gang i alvorlige helbredstilstande.
Det giver en helt ny dynamik på skadestuen.
Vi var ikke forberedt på den type patient.
Sygehuset var overvældet.
Der kom virkelig mange patienter, der havde taget en overdosis.
To, tre, fire, fem overdoser i træk.
Mange overdoser i træk. Folk døde hver dag.
Der blev registreret 20-30 dødsfald.
Det lyder utroligt, og der var nok flere.
Situationen var alvorlig og satte virkelig sit præg.
Problemet greb om sig,
og i årene efter var der mange dødsfald
på grund af stofferne.
Jeg havde selv to venner, der døde af en overdosis.
Stofferne kostede mange liv. Mange unge mænd.
Problemet var virkelig seriøst
og skulle have vakt langt større opmærksomhed.
Også bare bag kulisserne.
Vi følte os ladt i stikken.
Var de klar over faren, og vidste de,
at deres liv kunne stoppe brat og helt meningsløst i så ung en alder…
Hvis det kan få dem til at vende stofferne ryggen,
er mit budskab til dem: "Stop nu."
En klar advarsel.
"Hold op. Lad være."
Situationen var uhyggelig.
Som ganske unge 12-13-årige vidste vi,
hvem der sprøjtede kokain direkte ind i blodet.
Det var uhørt og enormt alvorligt.
Jeg kunne lade være med at spise i en uge.
Nætter og dage herinde.
Han sagde, han havde taget tæt på et halvt kilo kokain.
Ind med kanylen.
Så pressede han 200 ml ind i kroppen.
Den slags sprøjter bruger man til kvæg.
Han stoppede de indre blødninger, satte kanylen fast nærmest som en skinne
og brugte den i fire-fem dage.
Han ville bruge alt, han havde.
Det ville han, før der kom nogen og tog hans "snold".
Hans godter… Han ville selv tage al den coke.
På et tidspunkt kunne folk bare ikke sniffe mere.
Det var som at være forkølet.
Man kunne ikke sniffe, for næsen var helt stoppet.
Så røg folk crack i stedet.
Derfor hedder en af mine sange "Crack na Cozinha".
Crack og det andet er anderledes.
Man får mere paranoia. Det er vildere.
Det hele startede om morgenen,
da en 24-årig mand flygtede fra, hvad han troede, var politiet.
Han gemte sig i garagen ved Rua Cidade de San Leandro nr. 2.
"Hvad laver du her?" "Jeg er på flugt fra politiet, fordi…"
Så fortalte han en historie om stofferne fra Rabo de Peixe.
Manden blev i over to timer talt fra at begå selvmord.
Han truede med det og havde en sprøjte i hånden.
Til sidst satte en pårørende til manden en stopper for situationen.
1. JULI 2001 - ARRIVEDERCI
Min ven Tony fra Lomba da Maia
sad fængslet i weekenderne over noget med hans kørekort.
DEVALLES-LIGAEN ANDENPLADS 1981-82
Jeg mistede tit kørekortet.
Dommeren spurgte, om jeg nu var der igen. Det skete så tit…
Jeg sad i brummen i weekenden.
Selvom jeg sad der i weekenden, kørte jeg stadig bil.
Dommeren spurgte, om jeg var der igen, og vidste ikke, hvad han skulle stille op.
"Du må til køreprøve igen."
Hende dommeren hjalp mig.
Jeg var nødt til det. Jeg tog cellen på anden sal.
Men der var masser af udlændinge og folk, jeg kendte. Venner…
"Hej, Tony! Han tager celle to på anden sal."
Herligt.
Maden var god nok.
Der kom mange fra fastlandet og sagde, det var som et hotel.
Maden var i top. Det tror jeg godt, man kan sige.
Det var store portioner. Man spiste godt.
De sagde, det bare var store gryder med fisk og ris.
Jeg mødte italieneren, når jeg sad der i weekenden.
Da italieneren sad inde dér,
var det i hvert fald ikke hans første tur bag tremmer.
Han havde siddet i det højsikrede.
Da han så fængslets lave mure, sagde han, at det mere mindede om en skole.
Italieneren talte ikke med ret mange.
Han talte kun med Tony.
Han ville ikke bures inde, men så vidt jeg vidste,
var han allerede på springtur fra et andet sted og var blevet taget.
Tony tog i fængsel om fredagen og hjem igen søndag eftermiddag.
Han afsonede i weekenden.
Han talte lidt engelsk, portugisisk og spansk.
Sådan lærte jeg ham at kende. Han talte til folk, men ingen forstod ham.
Så de fandt sammen, og en dag…
De var på gårdtur,
og han var ikke med til at spille bold med de andre.
Han gik ned bagest i gården
ud mod kystvejen.
Murene var ret lave.
Der stod cementbænke i gården.
Når bolden røg ud på gaden,
stod de på bænkene og ventede på, at nogen gik forbi.
Så bad de dem om at kaste bolden til dem.
Så smed folk den ind igen.
Da jeg sad inde, var muren 120 cm høj.
Jeg stod oppe på bænken og bad folk om at smide bolden.
Der var ingen bold, men jeg sendte dem til højre og venstre.
De ledte efter den blå luft.
Vagten bankede på med sin nøgle.
Vi vidste det. Vi gik rundt, og nogle tog en runde mere.
Italieneren gik også rundt.
Før jeg vidste af det, plankede han den.
Han sprang over muren og løb ned ad vejen.
Vagten stod i tårnet med sit gevær.
Bang, bang!
Men italieneren råbte: "Dræb mig ikke!"
Så råbte han "Ciao" og forsvandt.
Tony ventede med sin motorcykel.
Jeg ventede på ham.
Han var tapper. Det var jeg også. Vi var ret modige.
Vagterne sagde, det var en stor kværn, for han forsvandt i en fart.
Man kan høre hurtigere på sådan en.
Men det var bare en knallert.
Han sprang bagpå, og jeg kørte afsted.
Og midt i byens kaos af trafik og motorcykler
kunne ingen se, om han var italieneren med den hjelm på.
Jeg flygtede ad stier og grusveje.
Jeg drejede af ved Ribeira Seca og kørte op ad bakken
langs markvejene og hele vejen til udsigtspunktet.
Jeg hørte godt, han var stukket af.
Surrealistisk.
Det var middagstid, og gårdturen var ved at være slut,
da Antonino Quinci sprang over pigtråden.
Vagten affyrede et advarselsskud, men han flygtede ned ad vejen.
Med den nuværende mur
kan man godt se, hvor høj den gamle mur var.
Den var slet ikke så høj som nu.
Fængselsdirektøren sagde: "Tak".
Efter vores nyhedsrapport
besluttede fængselsvæsnet
at godkende finansiering til, at jeg kunne bygge en højere mur.
Det overraskede mig på ingen måde.
Jeg hørte nyheden derhjemme og sagde til familien, det var min klient.
Det var utroligt, at han stak af,
især for mig, for han var stadig min klient.
Alt var knyttet til ham.
Det var italienerens båd og stoffer, hans båd gik i stykker…
Han forsvandt sporløst. Ingen vidste noget om ham.
Den dag, han stak af,
var Rui Couto, en af mine venner og jeg taget til byen for at hente et par gram.
Vi fik vel 20-30 gram. Det kan jeg ikke huske.
Da vi kom til Lomba da Maia, hvor en af vejene fører til Furnas,
vrimlede det med politi og vejspærringer.
Og vi havde de der 20-30 gram i bilen.
Vi var rædselsslagne. "Nu hænger vi på den," sagde jeg.
Han så på os i bilen og bad os åbne bagagerummet.
Han undersøgte bagagerummet og ønskede os en god aften.
Vi sagde godnat og var lidt forvirrede.
"Hvad var det for en eftersøgning?"
De finkæmmede øen.
I Ribeira Grande og Rabo de Peixe var der yderligere to vejspærringer.
Der var en til i byen. Vi fattede ikke en brik.
Først næste dag så vi i aviserne og nyhederne,
hvad der foregik.
FANGE STADIG PÅ FLUGT
POLITIET LEDER STADIG I RABO DE PEIXE
Jeg bad en ved møde os i bil ved udsigtspunktet, for jeg havde ingen hjelm.
Jeg kan huske, jeg havde en ven i Ahadinha. Rui.
Han hentede italieneren på motorcykel og kørte ham til Rui Coutos hus.
Tony kom og spurgte mig, om jeg ville købe nogle kilo kokain.
"Ellers tak. Jeg har rigeligt."
"Ejeren er derinde." "Hvad mener du?"
"Italieneren er på fri fod. Han flygtede."
"Og du kørte ham herhen? Kom med ham."
Jeg kunne jo ikke vide, at få dage efter sad ejeren i mit hus.
For fanden, ikke?
Rui tænkte over, hvordan han kunne hjælpe ham.
Han fandt ham et sted at sove.
Jeg gav ham en øl og bestilte blæksprutte til ham.
Han ville låne telefonen.
Den fik han, og så bad han mig om noget at rense benet med.
Han havde lange bukser på og joggingdragt under.
Han havde revet sig på pigtråden, da han sprang.
Han bad om noget desinficerende, så det gav jeg ham.
Så ringede han til sin ven.
Jeg hørte ham sige, han var hos en god familie, ikke?
Da han lagde på, spurgte jeg ham,
og han sagde, han ikke ville give familien problemer.
Han vidste ikke, jeg pushede.
Vi var kun et par stykker.
Vi var seks-syv medarbejdere i narkoafdelingen.
Arbejdsbyrden var enorm, og vi var underbemandede.
Vi afsøgte hele kysten. Vi sejlede frem og tilbage.
Vi ledte efter flere pakker.
Vi så tit politiet på caféerne og gaden…
Dengang vidste folk ikke, at de brugte civile vogne.
De pågreb mange med de civile vogne.
Der var politi overalt, især i Rabo de Peixe.
De ledte i hvert fald i et par måneder.
Nogle gange stod vi ved en dør og skulle til at afsøge et hus.
Folk råbte ikke: "Politiet kommer," men: "Lopes kommer."
Sådan lød advarslen.
Stofferne var godt gemt, når de ledte.
Folk gemte dem i mure, på marker…
Aldrig derhjemme. Altid udenfor.
De stjal stoffer fra hinanden.
Nogle gange lod de det ligge i lang tid,
og nogen, de kendte, havde gemt kilo ad vejen, som andre så sladrede om.
Når de ville hente dem et halvt år efter, var der kun lidt tilbage.
Der var kun lidt af ti kilo tilbage. Sladrehankene holdt fest.
Rock'n'roll natten lang. Selv sladrehankene nød rovet.
Der var også en politikollega, der havde handlet med stoffer.
Han beholdt et par kilo for sig selv. Senere blev han anholdt og suspenderet.
Nogle gange stak jeg af fra politiet. Jeg var bange for dem.
Jeg var bange. Der var så mange strissere.
Mange havde penge, mange blev rige.
Det førte til røverier, tyverier.
Masser af guld og diamanter forsvandt.
Så begyndte de at tage stoffer, men de anede ikke, hvad de tog.
Der var ingen penge tilbage, og kokainen kostede mange livet.
Det var frygteligt.
Udover problemerne
med at prøve at inddæmme og fjerne kokainen fra markedet
skulle vi også pågribe Quinci.
Vi havde sært nok ikke hørt mere om italieneren.
Det gjorde os lidt nysgerrige. Eller meget nysgerrige.
Kun ganske få vidste, han var her.
Min ven på båden vidste det.
Onkel António, min kære ven, vidste det.
Og Pacheco vidste det ikke, selvom han var min bedste ven.
Rui prøvede…
Ved du, hvad jeg mener?
Han ville ikke sige, at coke-italieneren var der.
Han ville uanet hvorfor ikke sige det til mig.
Han var der i tre uger, uden at nogen vidste noget.
Jeg fortsatte bare som normalt, og han var i dernede i huset.
Jeg havde vel 400 pakker tjald derude.
Jeg gav ham en genopladelig lampe.
Han fik Johnnie Walker og Marlboro. Jeg gav ham altid, hvad han ville have.
Han sagde, han ikke havde spist i to uger.
Han blandede coke og klid og lavede en smøg til at dulme sulten.
António købte telefonkort.
Han købte vel 20 kort på. Hvem var de til?
Hvert kort havde kun et par sekunder tilbage, så ingen kunne spore dem.
Hvis altså politiet aflyttede, tænker jeg.
Så begyndte vi at tale sammen.
Han sagde: "Rui, jeg rejser i morgen,
og i næste uge er transporten på plads. Det er mit liv."
Hans fætter kom, og sammen planlagde de, hvordan de kunne få ham uset væk.
Havnen var udelukket.
Jeg mødte hans nevø. Hans niece og nevø.
De krammede mig grådkvalt og takkede mig for at have hjulpet deres onkel.
Der kom en kutter fra Madeira.
Den passerede nord for øen.
Den ville hente ham, og så kunne de forsvinde sammen.
Tanken var, at en båd ville samle ham op, og vi skulle så efterlade ham…
En ven satte ham af ved Formigas-øerne.
Som jeg også sagde til politiinspektør João Soares, tænkte jeg dengang,
at vi måtte være tålmodige.
Han gemte sig sikkert et sted. Han kunne kun slippe væk…
Det ville nok tage ham en måned, før han kunne slippe væk.
16. JULI 2001 - RANSAGNING
Vi havde en ransagning af António Pacheco og to ransagninger af Rui Couto.
Sidste dag af tidsfristen, der er 30 dage, var mandag 16. juli.
Det var på grund af to kilo kokain fra Venezuela.
Mandag kl. 6:15 mødte vi op.
Vi samlede et hold og foretog ransagningerne.
Da de kom hjem til mig, åbnede jeg og spurgte, om de var fra politiet.
Jeg spurgte, om det nu var politiet igen.
"Hvad vil I nu?" Jeg lukkede dem ind, for jeg havde intet.
Da jeg åbnede døren, var de bare…
Jeg spurgte, hvorfor de var bevæbnede, og bad dem lægge våbnene.
"Min kone og mit spædbarn er her."
De bad mig trække i tøjet, for jeg stod i boksershorts.
Jeg tog tøj på.
Jeg spurgte, om det var stoffer, for dem havde jeg ingen af.
"Forhold dig helt i ro." "Der er intet af den slags her."
Jeg glemte, at der i stuen var en beholder med heroin
og en til med kokain.
Jeg glemte coken under toiletbørsten.
Strisserne så mig gå forbi vinduet. Jeg sagde, jeg lige ville binde hunden.
Det var okay, for ellers ville de skyde den.
Jeg sagde, han var tosset.
Politiet var hjemme hos mig og hos Rui samtidig.
Jeg tog min mobiltelefon.
Han så mobilen og nøglerne og sagde:
"Hvis mobil er det?" "Min." "Lopes, tag hans mobil."
Jeg kylede den ind i væggen, så stumperne føg mig om fødderne.
Hvor ser her bare ud.
Der boede nogen i huset, som var pænt og rent, da vi kom.
Nu er her helt anderledes, og det ligger i ruiner.
Rui var herinde.
Han var vred over, at han igen blev ransaget.
Han var overrasket og irriteret. "Er I her nu igen?"
Den reaktion er vi vant til.
Det var den Rui Couto, vi kendte, da han kom,
og en helt anden, end han er i dag.
Vi fandt vist ikke noget særligt i huset.
Der var kun de 250.000 pesetas, han havde liggende derhjemme.
Men vi var 2.000 km fra Spanien.
Hvad lavede han med, hvad der svarede til €1.250 hjemme på Azorerne?
Vi ransagede hele stedet.
Det så ikke sådan ud dengang. Der var pænt og rent.
Vi kom… Det er ret normalt, at de gemmer stoffer,
penge, ægte og andet inkriminerende uden for huset.
Væk fra det sted, der normalt ransages.
Vi så, om der var gravet eller huller, hvor der lå noget.
Vi undersøgte hele området og nærmede os gryden dernede.
Lige oven over marken, cirka to meter derfra.
Der er en naturlig barriere, og der ligger et skur.
Vi gik hen for lige at sondere terrænet.
Og det var her, at vi hørte lyden nedenfor.
Vi kom rundt langs siden af bygningen.
Jeg opdagede, at der var en dør.
Da jeg kom hertil, indså jeg, der var en slags platform.
Der var en platform cirka to meter oppe.
Der lå halm. Jeg kunne ikke se den anden side.
Der lå løs halm ovre ved det hjørne.
Man kunne se en sti gennem halmen.
Nogen havde trampet det ned ved at passere mange gange.
Dengang vidste jeg ikke, hvem der var der,
så jeg trak mit våben og nærmede mig væggen.
Jeg kom lidt tættere på og hørte…
…Quincis stemme.
Han sagde på italiensk: "Du må ikke skyde. Det er mig, Quinci."
Det var helt utroligt.
Han rejste sig, så på mig og sagde…
Han sagde noget på italiensk.
"Er du der igen, Lopes? Du rider mig som en mare."
"Som en mare, du."
"Nej, du var bare på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt." Ikke?
Så vi anholdt altså Quinci.
Det var rent held, men lykken står jo den kække bi.
Den slags sker ikke bare af sig selv.
Betjentene hjemme hos Rui kontaktede strisserne i bilen med mig.
De sagde, de havde fundet fangen, der stak af.
"Hvem er det," spurgte jeg. "Den flygtede fange!"
"Hvilken fange?" "Italieneren."
"Der var I lige godt heldige."
ITALIENER PÅGREBET
Jeg satte mig ind i bilen. Det stod i morgenavisen.
"Eftersøgt fundet i Achada do Nordeste".
Vi kom til politistationen,
og Pacheco sad i samme jeep som italieneren.
Da de kom, bad italieneren om vand.
Og Pacheco sagde: "Det er italieneren".
Betjente spurgte, om han ikke havde vidst, hvem det var.
Men det vidste Pacheco ikke rigtigt. De troede, han tog gas på dem.
Så spurgte Pacheco: "For fanden, var han hjemme hos dig?"
Det var pokkers…
De trak italieneren til side, mens jeg sad alene i patruljevognen.
Den stod parkeret midt på vejen.
Taxichaufførerne stirrede, så jeg steg ud, som om jeg var strisser.
Jeg steg ud, lukkede døren og bang!
Jeg gik hen og ringede på døren.
Portneren svarede. Jeg spurgte, om jeg bare skulle stå og blomstre.
Han åbnede, og jeg gik ind. Jeg så ham aldrig igen.
Dommen til Antonino Quinci lød på 11 års fængsel.
For seks måneder siden oversvømmede italieneren São Miguel med kokain.
Retten i Ponta Delgada godtgjorde,
at mere end 500 kilo beslaglagt kokain kom fra Quincis yacht
og har været skyld i en række overdoser, hvor tre af ofrene døde.
14. DECEMBER 2001 - RETSSAG
Jeg blev idømt ni års fængsel.
Seks år og otte måneder, du! Det steg til 11 år.
Det er narko ikke værd.
Jeg spurgte engang dommeren,
om han ville idømme mig syv, otte eller ni års fængsel for narkosmugling.
Han spurgte, om jeg ville sige noget. Det ville jeg.
Dømte han mig for at være narkohandler?
En narkohandler er da en, der har aktiver og tjener penge på det.
Jeg brugte bare min fars penge.
Vi skal skelne mellem dem, der tænker i kriminelle løbebaner
og udelukkende vil tjene på at sælge stoffer,
og dem, der sælger for at finansiere yderligere stoffer.
Det skel skal der være.
Sidstnævnte er syge, og sygdommen har gjort dem kriminelle.
De første er kriminelle, der vil tjene penge.
For dem skal dommene være hårde,
for narkosmugling og forbrug koster mange liv.
Narkosmuglerne skal have hårde straffe.
Da jeg kom i fængsel, skallede min hud på hænderne
af at have rørt ved al den coke og fordele den i poser.
Fængselssygeplejersken sagde:
"Du har rørt ved kemikalier, og det er aldrig en god idé."
Jeg sagde, mine hænder føltes sådan før fængslet, og at det var coken.
Kl. 19 var alle låst inde i cellerne, og så kom stofferne.
Det bankede på døren.
"Rui, Pacheco, gør sølvpapiret klar, og prøv det her."
Det var vagten, der forærede stofferne væk.
En af mine venner hentede hash i fængslet. Han kunne ikke skaffe det andre steder.
Jeg tog syv strips fra cellen, da han kom på besøg.
Vagten sagde, jeg gik meget rundt.
Jeg sagde, jeg havde glemt nogle papirer til advokaten.
Jeg rullede de syv strips ind i papirerne.
Der var ikke hash andre steder, men i fængslet var der masser.
Hvad fanden, ikke?
Han var nødt til at hente det i fængslet.
Politiet fanden ingen kokain hjemme hos Rui,
for da politiet bankede på døren,
sad Rui der med en lille plastikbøtte.
Den gemte han på badeværelset.
Han havde sådan en toiletbørste.
Han lagde bøtten under den og satte børsten ovenpå.
Den ville politiet selvfølgelig ikke røre, så de fandt ikke coken.
Hans bror fandt plastikbøtten.
Min bror Luis besøgte mig i fængslet, og så så jeg ham aldrig mere.
Han tog Ruis bil, der holdt parkeret.
Han sniffede eller tog i hvert fald stofferne.
Han kørte mod Nordeste, men kørte galt i et sving.
Han røg ud over en skrænt ved floden og døde.
Der lå han så. Det var noget lort.
Et par uger efter sad jeg i fængslet.
Min far havde det skidt over, han ikke havde opdraget os godt.
Til min brors begravelse
fandt mine fætre min far midt i et selvmordsforsøg.
Han var deprimeret. Min far var en god mand.
Han var en god mand.
Der kom en fra fastlandet til fængslet.
Han fortalte mig, han havde hørt i fængslet,
at italieneren havde bestilt drabet på min bror.
Det digtede han bare! Bang! Han fik en næve i synet.
Det var for at tale om min bror.
Så slog jeg ham igen for at lyve. Forstår du det?
Vi overså noget. Vi følte, vi havde glemt et eller andet.
Vi havde glemt Quinci.
Han virkede også som et offer.
Især da vi indså, at han sikkert ikke handlede alene.
Hvorfor påtog han sig al skylden og hele ansvaret?
Han trak i land, da han blev afhørt,
og sagde, han ikke havde vist os de steder…
Han havde ret til et forsvar og spillede rollen godt.
Hans advokat rådede ham nok
til at prøve at fralægge sig ansvaret og den byrde,
som var den død og ødelæggelse, han havde forårsaget på São Miguel.
Vi indså der manglede en brik i puslespillet.
Hvor var Quinci?
Antonino Quinci tog til Coimbra.
Til Coimbra-fængslet, hvor han afsonede, da han havde prøvet at sælge skattekort.
Quinci lavede kort over øen og markerede skatten med et kryds.
Det kort købte folk så og kom til Azorerne
for at finde skatten.
Stedet var markeret med et kryds på en simpel tegning af øen.
Krydset på en millimeter af kortet
kunne repræsentere ti kilometer kyststrækning
og var helt umuligt at finde.
Jeg talte med ham om kortene, og han lo med sit muntre blik og sagde:
"Sådan betaler jeg for mine smøger." Han sagde tit den slags.
Han rykkede videre og levede på historien om narko og smugling.
I Rabo de Peixe blev folk stadig ofre for stofferne.
Livet er en kontinuerlig, permanent og uretfærdig cyklus.
Vi må anerkende, at sagen om
at finde kokainen
var et historisk højdepunkt for narkoforbruget på São Miguel.
Det stod på i årevis.
En fest, der varede fire-fem-seks år.
Der var gang i klubberne. Alle tog stoffer på badeværelserne.
Det foregik alle vegne.
Det var rock'n'roll natten lang.
Kokainen gik verden rundt.
Boston, New York, Montreal, Toronto, Providence, Rhode Island…
Stofferne blev fragtet med fly og båd.
Stofferne kom væk fra øen på to måder.
Hvordan kommer mennesker til Portugal fra Amerika?
Hundene på Azorerne sporer stoffer…
De leder sikkert efter ost, for sne har de ikke forstand på.
De kløgtige tjente deres penge og flygtede til Canada og USA.
Folk investerede i caféer, barer, lejligheder og alt muligt.
Jeg ved, at nogen begravede poser med penge, men glemte hvor.
Og der var mange, der aldrig før havde haft penge.
De var de mest succesrige.
De holdt på pengene. De havde aldrig tjent så meget.
For dem var de millionærer, rige…
Det var svaret på alle deres bønner.
Selv i dag cirka 20 år efter
er der stadig ifølge rygterne noget kokain gemt derude.
Det her.
Det var mig. Hele gaden.
Fortovene, cementen…
I 2009 rejste jeg hertil fra Azorerne.
Jeg havde en søn her, Lesandro.
Lesandro Prince. G3. Han vejede 900 gram, da han blev født.
Han blev koblet til to maskiner, da han blev født.
Vi vidste ikke, om han ville overleve.
Min far sagde til mig:
"Du har flere børn nu, så tag dig sammen."
Jeg lovede ham, jeg ikke ville sælge flere stoffer.
Jeg ville ikke være involveret mere.
Jeg ville vende skuden.
Alt, jeg gjorde, godt og skidt, går i arv til mine børn.
De skal klare sig bedre end mig.
Min far sagde tit: "Rui, afslut alt det der."
Min far tog mig ikke med i banken eller til møder på fiskemarkedet…
Vel?
Intet af den slags, som jeg kan give videre til mine børn.
De skal vide, hvordan de skaber sig en fremtid.
Jeg føler en særlig tilknytning
ikke kun til historien, men til Rabo de Peixe.
Der er problemer på øen, men det er der jo alle vegne.
Man kan forlade Rabo de Paixe, men stedet sætter sit præg.
Der er noget magisk tilbage.
Ryger man i spjældet, bliver ens liv…
…vendt på hovedet.
At sidde fængslet, alle de år bag tremmer, lukker en meget af.
Jeg åbnede mig ikke for nogen.
Det tog vel tre-fire år.
Så begyndte jeg at tænke, at jeg ville være, som jeg var før.
Den muntre og spøgefulde…
Sådan var det.
Det var skidt.
Afhængighed er som en sovende drage.
Den lulles i søvn på afvænning, og mens man holder sig ædru.
Men så vågner uhyret igen.
Det onde uhyre, som afhængighed er.
Det kan altid vågne, der er den mindste instabilitet
eller opstår en uventet situation for folk.
Et forlist forhold, en pårørendes død eller noget i den stil.
En afskedigelse måske?
Uhyret blunder, men kan altid vågne op til dåd.
Jeg blev afhængig af det der syntetiske, og det frarøvede mig alt, jeg elsker.
Det tog min familie. Det tog bare det hele.
Jeg gjorde ting, der ikke lignede mig.
Ting, der ændrer et menneske.
Jeg ville gerne gøre det om, men kan ikke…
Jeg mistede min kone og mine børn…
Min søde kone.
Lette penge forsvinder også.
Det er heller ikke godt.
Det er noget lort, når familien vender en ryggen.
Ja.
Og da min søn var indlagt,
bad jeg meget.
"Kære Gud. Gør noget for mig.
Overlever min søn krisen,
så stopper jeg.
Alt det med at gøre andre fortræd, at forgifte deres liv."
Det var det. Det var et løfte, jeg gudskelov frem til den dag i dag…
Det er noget, jeg ikke vil tænke på eller være med til.
Det er pis og lort.
Det er lort, der smadrer familier.
Det er et liv med løgne og rotter og stikkere.
Et liv med…
Hvor ens bedste ven kan give dig en kugle for panden,
hvis du har for meget.
I et liv med narko kan man ikke have venner.
Der er ingen venner i et liv med narko.
EFTER DOMMEN BLEV RUI COUTO DEPRIMERET GRUNDET SIN SØNS DØD.
HAN TOG STOFFER OG BLEV ANHOLDT.
HAN VENTER NU PÅ AT KOMME PÅ AFVÆNNING.
ANTÓNIO PACHEGO FIK STYR PÅ SIT LIV OG BOR STADIG I SAMME LANDSBY.
HAN ER IKKE BLEVET ANHOLDT SIDEN.
Det tager tid at lave de her motorer med alle delene.
TONY BLEV UDVIST AF USA FOR 25 ÅR SIDEN. OG VENDTE ALDRIG TILBAGE.
HAN DRØMMER STADIG OM AT KOMME HJEM OG SE SIN FAMILIE.
TELMO STARTEDE EN SUCCESRIG FISKEFABRIK.
HAN BOR STADIG I RABO DE PEIXE.
Den side, hjørnet. Alt det her.
SANDRO G BOR STADIG I USA MED SIN KONE OG SINE TRE BØRN.
HAN HAR EN BYGGEVIRKSOMHED MED OVER 40 ANSATTE.
RETTEN HAR BEORDRET, HAN IKKE MÅ FORLADE LANDET.
HAN HAR IKKE VÆRET PÅ AZORERNE SIDEN 2013.
ANTONINO QUINCI BLEV ANHOLDT I 2021 I BRASILIEN
PÅ EN BÅD MED 630 KG HASH.
HAN SMED LASTEN OVER BORD.
HAN BLEV TAGET PÅ FERSK GERNING, OG POLITIET BJÆRGEDE LASTEN.
HAN FIK NI ÅR FOR NARKOSMUGLING.
HAN FLYGTEDE IGEN OG ER P.T. EFTERLYST AF POLITIET I BRASILIEN.
TRODS FATTIGDOM ER RABO DE PEIXE NU EN TURISTATTRAKTION.
TUSINDVIS AF TURISTER STRØMMER TIL LANDSBYEN.
HISTORIEN OM RABO DE PEIXE
INSPIREREDE EN AF DE MEST SETE SERIER NOGENSINDE.
RABO DE PEIXE BLEV ALDRIG DEN SAMME IGEN.
Jeg savner mit land
Rejser, når jeg kan
For intet stopper her
Alle tunger taler
Sådan er det
Og alle kriminelle ryger
Solen venter på mig
Den venter ved havet
Hør, hvordan alle taler
Om Azorerne og Portugal
Vi er fra Rabo de Peixe De bedste
Alle danser her til festen
Festen, det er altid mig
Men hvem er så i morgen?
I morgen er jeg festen
Festen, det er altid mig
Tekster af: Helle Kaiser-Nielsen