Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SÃO MIGUEL, AZORIT
São Miguelin saaren kaikki neljä kulmaa on kokaiinin valtaamia.
Eilen iltapäivällä São Miguelin pohjoisrannikolta -
löydettiin noin 300 kiloa kokaiinia.
Italialainen mies kuljetti satoja kiloja ennen kiinnijäämistään.
Moni piti sitä pelkkänä roskana. Paketteja oli siellä sun täällä.
"Voi ei. Mahdotonta."
Hän näki vedessä useamman kilon lastin.
2,6 MILJOONAA ANNOSTA MERESSÄ
Säkki oli repeytynyt ja paketit putosivat maahan.
Viidellä tuhannella escudolla sai pikku paketin.
Naiset luulivat sitä jauhoksi ja leivittivät sillä kalaa.
Lapset tekivät jalkapallokenttiä kokaiinilla.
Kaunis, paratiisimainen saari.
Kokaiinia oli kaikkialla.
He eivät olleet koskaan nähneet kokaiinia. -Se oli halpaa.
Sillä oli järkyttävät seuraukset.
Minulla oli 33 pistoolia ja 2 000 luotia.
Hyviä ystäviäni kuoli.
Auto oli täynnä kokaiinia. Äijä oli hullu.
He olivat kaduilla joka päivä aamusta iltaan.
Aseiden kera. Rikkaat rikastuvat, ja köyhät myyvät huumeita.
MEREN ANTIMET: SURREALISTINEN TOSITARINA
VUONNA 2001 KOKAIINILASTI PÄÄTYI SAARELLE MUUTTAEN KAIKEN.
OLIKO SE HYVÄ VAI HUONO ASIA RIIPPUU IHMISESTÄ…
Adrenaliini toimii kuin huume. Sekin aiheuttaa riippuvuutta.
Poliisina toimiminenkin aiheuttaa riippuvuutta.
Törmäsin ensin aseisiin Angolassa. Synnyin siellä.
Ammuin ensimmäistä kertaa kahdeksanvuotiaana.
Se oli normaalia, koska vapautusliikkeiden -
vihamielisyys kiihtyi, ja joukkomurhia esiintyi.
Valtio jakoi aseita siviileille, jotta nämä voisivat puolustautua.
Saavuin Azoreille vuonna 1993. Päädyin huumeyksikköön vuonna 1994.
Etsin todisteita, huumeita ja rahaa. Se on kissa ja hiiri -leikkiä.
Metsästäjä on toisella puolella ja saalis toisella. Adrenaliini virtaa.
SÃO MIGUELIN TAPAHTUMISTA KERROTTIIN VUONNA 2015.
PURJEVENE, ITALIALAINEN, KOKAIINI. TARINA JULKAISTIIN EL PAÍSISSA.
São Miguel tuli minulle tutuksi vuonna 2009.
Tulin tänne 25. kesäkuuta.
Tarkoitukseni oli työskennellä Portugalin yleis-TV:ssä,
mutta päädyinkin yleisradioon.
Tutustuin Azoreihin vuonna 2010.
Matkustin São Migueliin, koska veljeni opiskeli siellä biologiaa.
Nähtävyyksien jälkeen veljeni halusi Rabo de Peixeen.
Kun pääsimme perille, veljeni sanoi:
"Sulje ikkunat ja lukitse ovet. Täällä on…"
Muistaakseni hän sanoi "konflikti" tai jotain sellaista.
Rabo de Peixe on minulle kaikki kaikessa.
Vartuin rapexinhojen keskellä. Serkkuni asuvat Rabossa.
Mikään siellä ei ole helppoa. Mitään ei saa ilmaiseksi.
Ihmiset ovat ahkeria.
Merenkulkijoita, kalastajia, kylmiä ihmisiä.
Sinne ei ollut suositeltavaa mennä. Kukaan ei kutsunut sinne.
Viime aikoihin asti se oli Euroopan köyhin naapurusto,
jossa moni ei osannut lukea.
Mitä täällä tapahtui?
Se oli kuin raaka myrsky, joka jätti asukkaisiin arpensa.
Se ei ollut köyhyyttä. Se oli tunne, että jotain oli tapahtunut.
Saarelle ilmestyi vuonna 2001 valtavasti kokaiinia -
vaurioituneen purjeveneen takia.
Suurin osa kokaiinista päätyi Rabo de Peixeen vuoroveden mukana.
Asukkaille kokaiini oli vierasta.
En tiennyt Azoreiden rikollisuudesta tänne saavuttuani.
Jos jotain tapahtui, syyllinen oli useimmiten heti selvillä.
Ja varastetun omaisuuden arvo oli ehkä viisi euroa.
Vanukas, lihapala, jotain sellaista. Rikokset olivat lähes lapsellisia.
1990-luvun puolivälissä kohtasimme toisenlaisen rikollisen todellisuuden.
Amerikasta karkotetut, aseellisiin ryöstöihin tottuneet -
siirsivät oppinsa eteenpäin muille, jotka sitten tekivät rötöksiä täällä.
Amerikassa heitä kutsutaan portugalilaisiksi,
Portugalissa amerikkalaisiksi. Heillä ei ole kotimaata.
Olen Rabo de Peixestä Mutta älä pelkää
Halpa viini vain janottaa Olen iso juoppo
Katsoin asetta En käynyt koulua
Myyn kadulla Coca-Colaa
En aio itkeä
Tää elämä ei sovi mulle
En aio itkeä
Olen São Miguelin Santa Clarasta. Muutin tänne yhdeksänvuotiaana.
Muutin Bostonin Winter Hilliin vanhempieni kanssa.
Siellä oli italialaista ja irlantilaista mafiaa.
Siellä minä vartuin.
Kun olin 13, serkkuni -
näytti, mitä kokaiini on,
ja aloin myydä huumeita hänen puolestaan.
Sinulla on oltava enemmän energiaa. Ole enemmänkin…
Lisää swagia.
G2! Lähdin kaduilta
Hyvä Jumala.
Hitto. Lopeta.
Mario, lähetä hänet koppiin.
Tämä on nauhoitettava.
HISTORIOITSIJA
Karkotettujen kotouttaminen ei missään nimessä ollut helppoa.
Moni karkotettiin huumeiden takia.
Syitä karkotuksiin olivat tappelut, autovarkaudet…
Heidät leimattiin rikollisiksi.
Pienellä saarella ei voinut tehdä samoja rikoksia.
He olivat jo istuneet tuomionsa.
Heidät vietiin lentokentälle ja lennätettiin Ponta Delgadaan.
Jotkut perheet kieltäytyivät ottamasta heitä vastaan.
Heidät lähetettiin takaisin. Useimmilla ei ollut perhettä.
He eivät tunteneet täältä ketään. Rikollinen työvoima kasvoi huomattavasti.
Suurin osa jatkoi huumeiden käyttöä.
Ne piti maksaa, joten he tehtailivat pikkurikoksia.
Väkivaltaisia tapauksia ja vakavampiakin rikoksia toki oli.
AMERIKKALAISESTA UNELMASTA TULI PAINAJAINEN.
KARKOTETUILLA EI OLE KOTIMAATA.
KARKOTETTU
Olin vuonna 1969 kahdeksanvuotias, ja muutimme New Jerseyyn.
Se oli valtava kaupunki, eikä koulussa puhuttu portugalia.
Olin pikkupoika pienestä kylästä -
ja pelkäsin ihmispaljoutta, joten seurasin luokkatovereitani.
Ei minulla ollut muutakaan. En edes osannut puhua heille.
Tilanne oli vaikea.
Tony oli ollut mukana pikkurikoksissa ja myynyt pieniä määriä huumeita.
Hänen lempinimensä oli Fenais Tony.
Lopes oli pikku prinssi,
joka yritti voittaa palkintoja heittämällä ihmisiä, kuten minut, linnaan.
Hän oli ilkeä -
eikä pitänyt riippuvaisista tai diilereistä.
Rui Couto… En muista tarkalleen.
Hän taisi tulla Yhdysvalloista -
ja hänet oli tuomittu huumekaupasta siellä.
Ehkä myös aseellisesta ryöstöstä.
Hänet karkotettiin Yhdysvalloista -
ja hän asettui pohjoisrannikolle Achadinhaan.
Rui Couto tuli Amerikasta. Hänet karkotettiin.
Ja Achadinhassa -
moni ei puhunut englantia tai polttanut ruohoa,
toisin kuin Rui Couto.
Rui on täältä New Bedfordista. Hänet karkotettiin.
Rui tuntee kokkelin. Rui on kova tekijä.
Hän on hyvä tyyppi. Hän on yksi meistä.
"OIKEA GANGSTERI"
Aloitin huumeiden käytön Amerikassa 16-vuotiaana.
Voitin piirustuskilpailun.
Minulle tarjottiin stipendiä Bostonin yliopistoon,
mutten ottanut sitä.
Äitini sanoi aina: "Ruimme voisi olla herrasmies nyt."
Mutta se oli… En tiedä.
Jäin kiinni kannabiksesta vuonna 1978 ja olin vuoden vankilassa.
Sitten lähdin vapaaehtoisesti Amerikasta. Jos olisin jäänyt, olisin kuollut.
Lähdin vapaaehtoiseksi armeijaan.
Minulla oli mukavaa ja pääsin Terceiraan.
Pidin siitä. Olin baarimikko.
Se oli minulle hyväksi. Armeijassa myin ruohoa.
Minun ei olisi pitänyt sanoa noin.
Azorit ovat hyvin syrjäinen alue.
Saaret ovat Pohjois-Atlantilla,
noin 800 merimailia Manner-Portugalista -
ja 1 600 merimailia Yhdysvalloista.
Kaikki Amerikan rannikolta tulevat purjealukset -
saavuttavat Euroopassa ensimmäisenä Azorit.
EUROPOLIN JA EU:N MUKAAN AZORIT OVAT KOKAIININ PÄÄSATAMA EUROOPPAAN.
7. KESÄKUUTA 2001 PIILOPAIKKA
Kalastamassa ollut mies ilmoitti asiasta.
Hän huomasi huumepaketit -
ja ilmoitti siitä poliisille.
Kävin kalassa kollegan kanssa. Hänellä oli jo paljon kalaa.
Hän lähti, ja parinkymmenen minuutin päästä lähdin itsekin.
Sitten näin paarlastin maassa.
Pusseja oli monta, ja piilotin ne luolaan.
Siinä meni hyvä tovi, koska se oli painava.
Kun pääsin luolaan, pusseja oli siellä enemmänkin.
Avasin yhden kuminauhoista.
Avasin kuminauhan, sitten muovin ja taas muovin ja taas kuminauhan.
Paketin avaamisessa meni melkein puoli tuntia.
Sitten näin valkoisen tabletin.
Koputin sitä nähdäkseni, mikä se oli, mutta en ole hölmö.
Halusin nähdä, olivatko ne huumeita ja olivathan ne.
Rinne oli kivikkoinen,
ja siinä oli matala luola,
noin 30–50 päässä raivoavasta aallokosta.
Polku oli merkitty, jotta se näkyisi mereltä.
Ristejä, katkottuja kaisloja… Polku oli merkitty.
Siellä näin Zé Manel Brasileiron.
"Terve, kamu. Melkoisia kaloja sinulla."
"Saitko kunnon saaliin?" "Niinkin voisi sanoa."
Otin paketista muovin pois ja näytin hänelle.
"Tuo ei ole mitä tahansa huumetta, vaan kokaiinia!"
PSP ja meripoliisi takavarikoi huumeet.
He menivät paikalle ja veivät huumeet Ponta Delgadaan.
Kun paikka tutkittiin, sieltä löytyi 277 pakettia -
eikä mitään muuta.
Sana levisi, ja asukkaat vauvasta vaariin lähtivät paikalle.
Perillä he menivät veteen ja löysivät lisää tavaraa.
Huumeita löytyi lähes 420 kiloa.
São Miguelin pohjoisrannikolta löytyi eilen noin 300 kiloa kokaiinia.
Suuri poliisioperaatio on käynnissä,
eikä poliisi kommentoi tapausta sen enempää.
Ryhdyimme heti tutkimaan purjevenettä.
Kuulimme, että purjevene oli seilannut pohjoisrannikkoa pitkin -
Rabo de Peixeä kohti.
Vene oli lähtenyt Rabo de Peixen satamasta kohti länttä.
Se pysähtyi hetkeksi Pilar da Bretanhan alueella,
missä lastia purettiin.
Sitten se oli pysähtynyt Ponta Delgadan satamassa.
Lähetimme sinne heti tiimin, ja toisen Rabo de Peixeen.
Rabo de Peixe on hankala paikka poliiseille.
Ihmisiä oli kaikkialla. Emme halunneet iskeä liian lähelle.
Se olisi vaarantanut tutkinnan. Syypää lähtisi pakomatkalle.
Meillä oli meneillään toinen tutkinta, jonka hahmot sopivat yksiin -
tähän venetapaukseen, Rui Coutoon ja Tonyyn.
Saavuin Azoreille ja tapasin ystäväni Tonyn toisena päivänä.
Lähdimme kävelylle.
Jutustelimme siinä. Kerroimme olevamme Amerikasta.
Aloimme puhua englantia. Annoin hänelle vähän ruohoa.
Poika tuli tapaamaan minua joka päivä.
Eikä ruohon takia, vaan juttelemaan. Silloin tapasin Rui Couton.
Pacheco on kuin veli. Hän on enemmän kuin ystävä.
Hän on kuin veli.
Aloin myymään kokkelia. Aina puhdasta kokkelia.
Kävin Venezuelassa kahdesti.
Ensimmäisellä kerralla nielin melkein kilon kokaiinia.
Äijä sanoi, että yksikään pussi ei ollut revennyt 30 vuoden aikana.
Se kääritään niin hyvin. Näin sen itse.
Heillä on valkoiset sinettipuristimet. Niillä pakataan kymmenenkin grammaa.
Otin niistä pienimmät. Isot eivät mahtuneet kurkustani alas.
Huumeet laitettiin puristimeen läpinäkyvässä muovissa.
Sormi laitetaan sisään, sidotaan pussi hammaslangalla ja leikataan se.
Sitten toinen sormi, solmu toisen sisälle, venytetään ja toistetaan neljä kertaa.
Sitten se kastetaan hunajaan, joka luo suojakerroksen muoviin,
jotta se ei repeä vatsahappojen seassa.
Sitten se laitetaan jäihin, jotta kurkku turtuisi.
Nielaisin kymmenen ja kävelin ympäri asuntoa.
Sitten lusikallinen kanakeiton lientä rentouttamaan vatsaa.
Sitten minulle annettiin pistos ja hasta la vista.
Ensimmäisellä kerralla menin petiin.
Olin peloissani. Pelkäsin, että kuolisin siihen paikkaan.
Se oli vatsassani kolme päivää.
Sitä voi tehdä mitä vain: juoda keittoa, olutta, viskiä.
Liikaa vain ei saa syödä.
Maitotuotteita, kuten maitoa tai jogurttia ei voi juoda tai syödä.
Kun pääsin Azoreille, join lasin maitoa ja istuin ammeessa kuin hautova kana.
Kuulemma ainakin.
Päädyin Azoreilla Porto Formosoon.
Jäin kiinni 500 escudon jointista.
Taisi se olla tuhannen escudon arvoinen. Ei, vaan 500.
Maksoin 65 tuhatta escudoa.
Tuomari kysyi: "Ethän käytä kovia huumeita?"
"En, rouva." "Älä ryhdykään siihen."
Minulla oli silloinkin hallussani 2,5 kiloa kokkelia.
Mitä helvettiä?
Ja tuomari muisti minut.
Rui Couto meni Venezuelaan yhteyksiensä kautta -
hakemaan pari kiloa kokaiinia.
Rui Couto saapui Lissaboniin toisen, ribeiragrandelaisen Ruin kanssa.
Tämän oli tarkoitus ottaa syyt niskoilleen tarvittaessa.
Hän oli vain kuriiri,
jonka piti ottaa syyt niskoilleen tarvittaessa ja niin hän tekikin.
Toinen Rui jäi Lissaboniin tutkintavankeuteen.
Halusimme kuunnella heidän puhelujaan -
saadaksemme heidän suunnitelmansa tietoomme.
Halusimme tietää, diilasivatko he tosiaan suuria määriä.
Tämä oli noin kuukautta ennen saarta kohdannutta huumetulvaa.
HUKATUT PAKETIT 16. KESÄKUUTA 2001
Meri saattaa vaikuttaa rauhalliselta Azoreilta käsin,
mutta pohjavirtoja on runsain mitoin.
Kun Antonino Quinci pääsi lähelle rannikkoa,
lastista piti päästä eroon.
Myöhemmin löysimme merikartan, jossa hän piti matkastaan kirjaa.
Hän oli merkinnyt kaksi kolmasosaa reitistä -
Venezuelan ja Azorien välillä, paikan, jossa hän rikkoi peräsimen,
ja sieltä hän pääsi São Migueliin.
Hän tiesi, että lastista oli päästävä eroon -
siltä varalta, että tulli tutkisi veneen.
Huumepaaleja ei voinut jättää esille.
Hän lähestyi saaren luoteisosaa -
ja suuntasi Pilar da Bretanhaan kumiveneessä.
Siellä hän luultavasti purki suurimman osan lastista.
Sitten hän meni itään Capelasia kohti pohjoisrannikkoa pitkin.
Poukamassa Capelasin kärjessä,
hän päätti piiloutua pieneen lahteen ja purkaa loput huumeista.
Kun hän toi kokaiinia maihin -
Capelasin kärjessä, hän äkkäsi kalastajan.
Kalastaja näki kaukaa hänen tuovan jotain maihin.
Quinci vain sitoi kumiveneensä -
purjeveneeseen ja päätti palata taas kohti Bretanhaa.
Siellä hän upotti lastin ankkurin avulla.
Tuonne hän upotti viimeiset kokaiinit.
Siellä oli melkein sata kiloa.
Mitä hän teki? Hän kääri huumeet pusseihin,
laittoi niihin painot…
Ehkä nippu ei kestänyt -
pohjavirtauksen voimaa.
Se kai johti nipun hajoamiseen,
ja paketit levisivät ympäri saarta.
Paketteja löytyi pohjois- ja etelärannikolta.
"Serkkusi haluaa puhua kanssasi."
Soitin hänelle, ja hän sanoi: "Sandro, olemme rikkaita.
Olemme miljonäärejä.
Tule katsomaan meitä."
Tilanne paljastui.
Joku varmaan näki sen. Kokaiinia etsittiin kiireellä.
Paketteja oli useampi sata. Niitä oli kasoittain.
Kun näimme Capelasissa veneen,
josta oli pudonnut tai joka oli purkanut kokaiinilastin,
lähdimme Capelasiin parin gramman ja bileiden toivossa.
Moni ei tajunnut, mistä oli kyse.
Karkotetut kyllä tajusivat.
Juttu oli uskomaton. Se on kuin rahaa.
Merestä ilmestyi rahasäkkejä. Huumeet ovat rahaa.
Kauniilla saarella. Paratiisisaarella, kauniilla…
Kilokaupalla tavaraa.
Aloin tutkia asiaa. Netistä ei löytynyt mitään.
Ei niin mitään.
Miten moisesta tragediasta EU:n sisällä ei raportoitu?
Aloimme valmistautua Azorien reissuun -
kertoaksemme tarinan.
Rabo de Peixessä törmäsin teinijoukkioon.
Sanoimme olevamme Espanjasta ja tutkivamme Rabon tapahtumia.
He nauroivat. Se reaktio oli hieman pelottava.
Yhtäkkiä ystävämme nojasi tankoa vasten,
otti esiin löytämänsä hasiksen -
ja sytytti sen tuleen.
Yli 20 nuorta ympäröi meidät.
Sitten testosteronipiiri avautui, ja Telmo ilmestyi.
RAPEXINHO (RABO DE PEIXESSÄ SYNTYNYT)
Hän seisoi edessämme ja kysyi: "Mitäs te tytöt haluatte?"
Se oli portti Rabo de Peixeen.
Ennen vanhaan ihmiset todella näkivät nälkää.
Näimme todellista nälkää. Söimme kaikkea, mitä löytyi.
Kaakaota, sokeria, leipää, tonnikalaa, kikherneitä.
Laskimme jokaisen kikherneenkin.
Jaoimme yhden kikhernepurkin viiden tai kuuden kesken.
Varastin äidiltäni makkaroita.
Makkaratölkkejä. Hän suuttui. Vein kaksi tölkkiä.
Joskus piilotin tölkkejä. Vedin takaa pari tölkkiä eteen -
viemieni tölkkien tilalle.
Äidilleni, Margarida-rouvalle, ne päivät olivat…
Olimme 12-vuotiaina, kun lähdimme merelle etsimään kamaa.
Paketit menivät kivikossa rikki. Emme tienneet jutusta mitään.
Maalasimme kamalla kiviä ja juoksimme karkuun.
Lapset kirjoittivat jauheella maahan.
"Maria rakastaa Joãota", "Luís on ääliö".
Halusimme pelata futista, eikä meillä ollut kalkkia -
rajojen merkkaamiseen. Niinpä käytin kamaa.
Pelikenttä oli merkitty merestä löydetyillä huumeilla.
Sitä oli kaikkialla. Moni piti sitä silkkana roskana.
Paketteja oli useita. Tässä ehkä 40, tuolla kuusi, 50 tuolla.
Kilo poikineen.
Pitkin Calhetasin rannikkoa.
Löytämäni paketit… Paketteja oli tarttunut kalaverkkoihin.
Saarillakin oli kamaa.
Kamaa riitti. Ihan kuin kaupassa sokeria.
Löysin pallon muotoisen paketin ja leikkasin sen veitsellä auki.
Kuulin vingahduksen. Siellä oli lasia.
Rikoin sen kivellä ja näin sisällä jauhetta.
Se oli oikea murikka.
Otin jauhetta esiin veitselläni ja maistoin sitä.
Ystäväni, joka oli ollut kauan ulkomailla,
sanoi sen olevan jauhoa kalan paistamiseen.
Paketti oli näin iso ja paksu. Siinä oli kilo kokaiinia.
Meille kerrottiin samaa tarinaa.
Naiset leivittivät kalaa kokaiinilla luullen sitä jauhoksi.
Tai laittoivat sitä kahviin luullen sitä sokeriksi.
Juttu oli uskomaton.
Meille toistettiin samoja hulluja tarinoita.
Järkevät ihmiset antoivat paketit poliisille.
Mutta mafian äijät ryhtyivät hamstraamaan niitä.
Se oli selvää. He tiesivät, mitä niillä tuli tehdä.
Moni karkotettu tunsi huumeet. Heille rikollisuus oli tuttua.
Minulla oli 33 pistoolia ja 2 000 luotia.
Katuelämä oli heille tuttua.
Siihen kuuluu huumeet ja prostituutio,
pankkiryöstöt, murhat, sun muut.
Odotimme Capelasissa yömyöhään diileriä.
Hän tuli kahden maissa kokaiinigramma taskussaan.
Pidimme siis bileet. Joimme ja vedimme parit viivat.
Seuraavana päivänä -
kuulin moottoripyörän pysähtyvän kämpilleni.
Arvelin saavani vieraan. Oveen koputettiin, ja se oli Rui Couto.
Hänellä oli hansikas täynnä kokaiinia.
Avasin oven, ja hän tuli sisään.
Hän heitti kaman keittiönpöydälleni -
ja käski pitää hauskaa. Hän sanoi palaavansa illalla.
Ystäväni kyseli heroiinin perään. Sanoin, että minulla on noin sata grammaa.
Hän heitti 300 gramman paketin takapenkille.
"Lahja sinulle."
Jacky löysi kamaa Capelasissa -
ja hänkin oli Ruin luona.
Se oli kokaiinia. Melkein autolastillinen.
Hän oli hullu. Kokkeli haisee.
Kysyin, oliko se kokaiinia. "Sotkit koko auton kokkeliin."
Hän sanoi: "Tuo kama pilasi jo elämäni ja tekee sen uudelleen."
Puhuimme siitä. Jacky on jo kuollut.
Teimme kahdeksan kilon diilin.
Hän halusi kahdeksan miljoonaa escudoa… Miljoonan kilolta.
Aloimme tinkiä Ruin kanssa. Rui on siinä haka.
"Anna nyt edes kaverialennus." Lopulta päädyimme viiteen miljoonaan.
Autossa oli vielä kaksi kiloa.
Peräkontissa oli makkaraa, Tupperware-astioita ja juustoa,
ja hän myi kokkelia viinilaseittain. Hän oli sekaisin.
Saimme häneltä kilotolkulla kamaa.
Se oli heille oikea ihme.
Heistä tuntui kuin Jeesus olisi viimein huomannut heidät.
Monille se oli ihme.
Eräänä päivänä olin valmistautumassa purjehdustunnille -
ja näin jahdin ankkuroituneena venesataman sisäänkäynnillä.
Jahdit ankkuroituvat vain, jos ne ovat pulassa-
Kysyin, mikä oli hätänä ja he sanoivat,
että peräsimessä oli vikaa ja he halusivat ankkuroitua.
Jos aluksen liikkuvissa osissa pinnan alla -
on jokin vika, joka vaatii korjaamista,
on korjaustoimet tehtävä maalla.
Peräsintä ei voi korjata tekemättä veneeseen reikää.
Jahdissa oli kaksi miehistön jäsentä. Ainakin näkyvillä.
Nuorempi heistä tarjosi käteistä.
Silloin meillä oli vielä escudot. Iso nippu käteistä.
"Maksamme sinulle, jos autat meitä ankkuroitumaan."
Sanoin, että en tarvinnut moisesta rahaa.
Autoin heidät laituriin ja homma oli siinä.
Jos joku ankkuroituu ennen sisäänkirjautumista -
tai menee miehittämättömään satamaan,
se herättää epäilyksiä.
Ei-eurooppalaisten on kerrottava tulostaan -
ensin viranomaisille Eurooppaan saapuessaan.
Veneessä oli tikkaat,
ja huutelimme miehistöä tulemaan esiin.
Sanoimme olevamme poliisista ja ilmoitimme etsintäluvasta.
Tyypin pitkät hiukset olivat sotkuiset.
Mies oli pitkä, ehkä 190-senttinen.
Iso, vahva mies.
Hän käytti valenimeä Giovanni Speranza.
Hänellä oli kyseisellä nimellä useammatkin paperit.
Kun tutkimme purjevenettä, löysimme lisää papereita,
jotka kuuluivat espanjalaiselle nimeltä Javier Gómez.
Löysimme myös Antonino Quincin paperit. Pidimme sitäkin valenimenä.
Kun tilanne kuitenkin selvisi,
Antonino Quinci kertoi sen olevan hänen oikea nimensä.
Hän toivotti meidät tervetulleeksi. Kysymme aina tutkittavalta,
haluaako tämä luovuttaa jotain laitonta, vai pitääkö meidän tutkia paikat.
Quincin mukaan mitään laitonta ei ollut.
Selitin italiaksi, mitä olimme tekemässä.
Meillä oli mukanamme huumekoira.
Muistan, että koira oli cockerspanieli. Koira oli pieni.
Koira hyppäsi veneeseen ja alkoi nuuhkia.
Vene selvästi haisi kokaiinilta, mutta koira ei huomannut mitään.
Kun koira sai tarpeekseen,
Quinci oli selvästi helpottunut.
Hänen sykkeensä hidastui taas.
Hän saattoi minut tikkaita alas kuin sanoen:
"Koira ei löytänyt mitään, joten häipykää."
Sanoin, ettemme lähtisi, ennen kuin olemme tutkineet veneen.
Huumeiden piilottaminen vaatii mielikuvitusta.
He nikkaroivat valeseiniä.
Huumeita laitetaan ruokapurkkeihin,
jotta ne näyttävät vain muonavarastoilta.
Meidän piti tyhjentää lähes koko vene,
jotta saatoimme tutkia kaikki mahdolliset piilot perästä keulaan -
huumeiden varalta.
Quinci alkoi huolestua.
Veneessä oli voimakas kokaiinin haju.
Kokaiini oli reissannut paaleissa muutaman viikon,
eikä kyseistä hajua niin vain peitetäkään.
Löysimme noin 960 gramman paketin.
Hän oli laittanut siihen kamaa henkilökohtaiseen käyttöön.
Hän älysi jääneensä kiinni.
Hän tunsi olevansa ansassa.
Ongelmana oli myös se, miten kokaiini oli pakattu.
Löytämämme paketti sopi täydellisesti -
aiemmin löytämiimme paketteihin.
Myös itse pussin yksityiskohdat täsmäsivät täydellisesti aiempiin.
Poliisi on pidättänyt italialaisen miehen epäiltynä kokaiinin salakuljettamisesta.
Takavarikoitu lasti sisältää yli 2,5 miljoonaa annosta.
ASIANAJAJA
Hän täsmäsi lapsuuteni ajatukseen merirosvosta.
Olihan hän merimies, mutta hän myös näytti merirosvolta.
Menin jututtamaan herra Quincia vankilaan,
mutta hän ei juuri puhunut.
Asianajajan ja päämiehen suhde ei ole sellainen,
sillä päämiehen on kerrottava tarinansa, jotta voimme siirtyä strategiaan.
Niin ei käynyt.
Hän kysyi minulta kysymyksiä,
mutta ei halunnut juuri jakaa tietoja.
Hän oli huolissaan luovutuksesta.
Vankilatuomio Portugalissa huoletti vähemmän kuin luovutus.
Hän oli pelottava hiljaisuutensa, intensiivisen tuijotuksensa -
ja pitkien hiljaisten hetkien takia. Hän oli todella sulkeutunut.
Hän oli erilainen ihminen.
Iltaa. Mies kuljetti yli 2,5 miljoonaa kokaiiniannosta.
Se tarkoittaa 456 huumepakettia.
Takavarikointi tehtiin eri paikoissa São Miguelin rannikolla.
15. KESÄKUUTA 2001 ITALIALAISEN KAMA
Kokaiini on piriste.
Se aktivoi kehon toimintoja,
mikä antaa energiaa ja kyvykkyyttä.
Mutta se on myös huume, joka voi laukaista -
psykoosin, vainoharhaisuuden -
ja uuvuttavan epäluottamuksen maailmaa kohtaan.
Kuvittele eläväsi sata kilometriä tunnissa koko elämäsi.
Se on niin sanottu nälkähuume.
Mitä enemmän sitä käyttää, sitä enemmän sitä janoaa.
Kokaiini oli leikkaamatonta. Se oli siis 98 % puhdasta.
Kysyin, mitä hiton kokkelia se oli.
Tavallisesti katukokaiinin seassa on kaikenlaista.
Siihen lisätään tavaraa tuomaan volyymia ja painoa -
lisävoittojen toivossa. Transatlanttinen kokaiini on puhdasta.
Ei ehkä aina täysin puhdasta, mutta ainakin 85 % puhdasta,
eli hyvin puhdasta.
Katukokaiinin puhtaus on tavallisesti noin 10–20 %.
Täällä ei ollut paljon kokaiinia eikä se ollut kovin vahvaa.
Tämä tuote taas oli vähän liian…
Italialaisen kama oli melkoista… -Se oli puhdasta.
Kutsuimme sitä italialaisen kokaiiniksi.
"Katso, tuossa on italialaisen kokkelia."
Puhtaammalla kokaiinilla on vahvempi vaikutus käyttäjään.
Joko huumausvaikutus on vahvempi tai siitä aiheutuu yliannostus ja kuolema.
Tämä on ghetto, ystäväni.
Tätä näkee vain elokuvissa.
Kaikki saivat koulutuksen. Huumekoulutuksen siis.
Kukaan ei tiennyt, mitä se oli.
Sitä myytiin kupeissa. Sitä ei älytty laittaa pusseihin.
Sitä myytiin kupeissa, kunnes kupitkin loppuivat kesken.
Entä kalastajat?
He löysivät huumeet ollessaan merellä kalassa.
Huumeita sai ostettua pikkurahalla.
Rahakkaat saivat sitä halvalla.
Muutaman kilonkin sai parillasadallatonnilla.
Monet tienasivat paljon.
Eräs poika oli sukeltamassa, kun paketit osuivat snorkkeliin.
Noustessaan pintaan hän näki paketit kellumassa merellä.
"Mitä helvettiä tämä on?"
Kalliolla oli toinen poika -
heittämässä paketteja säkkiin.
Säkki repesi. Hän kantoi sitä selässään,
ja paketit putosivat maahan. Hän oli löytänyt useamman paketin.
Kyseinen poika oli aina humalassa. Hän joi usein.
Hän kävi humalassa kahviloissa höpisemässä paketeista.
Joku heitti hänet kalliolta.
Halvalla kokaiinia myyvät eivät tienneet, mistä oli kyse.
He eivät tienneet, miten vaarallista kokaiini oli.
Viidellä tonnilla sai pienen paketin.
Sitä oli niin paljon saatavilla,
että sitä ei edes myyty grammoittain vaan kupeittain.
Kahvikupin sai viidellä eurolla tai viidellä tuhannella escudolla.
Kadulla. Huumeita ei edes pussitettu.
"Mitä haluat? Tässä." Sitä tarjoiltiin suoraan taskusta.
Sitä myytiin rahanahneuden iskiessä…
Joku myi sitä kympillä, toinen vitosella.
Diilerit kysyivät, paljonko kamaa halusi, eikä määrissä ollut mitään kontrollia.
Se ei käynyt enää kaupaksi, koska kaikilla oli jo kamaa.
Toinen tapa myydä huumeita -
on viedä ne Amerikkaan, Kanadaan, Portugaliin ja Eurooppaan.
Mantereeltakin tultiin ostoksille. He leikkaisivat kokkelia ties millä.
En tiedä, millä.
Kukaan ei puhunutkaan muusta kuin kokkelista.
Italialainen opetti rabolaisille, mitä hyvä kokkeli on.
Paikalliset eivät olleet ennen nähneet viivaakaan.
Italialaiseen yhteydessä olleet muutamat ihmiset -
kärsivät Tukholma-syndroomasta.
Kaikki kertoivat isokokoisesta miehestä, joka ei kuitenkaan ollut aggressiivinen.
Hänestä puhuttiin ikään kuin hyvänä ihmisenä.
Mies oli hyväsydäminen.
Kerroin italialaiselle,
että saari oli kaaoksen keskellä. Koko juttu oli katastrofi.
Hetken mietittyään -
hän kertoi kuulleensa kaaoksesta.
Hän oli nähnyt kaaoksen uutisista ollessaan vapaalla jalalla 15 päivää.
"Olen valmis näyttämään paikan."
Myöhemmin kuulimme,
että jahdilla olisi ollut 705 kiloa kokaiinia.
Espanjan viranomaiset tarkkailivat salakuljettajia.
Laaja verkosto -
kuljetti vuodessa 22–25 tonnia kokaiinia Espanjaan.
Bilbaoon ja Barcelonaan.
En pidä sitä mahdollisena.
Vastaan tulee veneen kuljetuskapasiteetti.
Etenkin tämän tyyppisen rahdin tapauksessa.
Sun Kiss on 14-metrinen,
ja sen kuljetuskapasiteetti on 3 500–4 000 kiloa.
Tuolloin oltiin sitä mieltä, että poliisin löytämä määrä -
oli luultavasti paljon pienempi kuin maihin huuhtoutunut määrä.
Ainakin virallisissa raporteissa määrää vähäteltiin.
Arvioin autoon lastatun kokaiinin painoksi 420 kiloa.
Oikeudessa tuomari taas sanoi painoksi 210 kiloa.
Hän toisti sen kolme kertaa. Sanoin, että se oli valetta.
Hän tietenkin suuttui.
Hän räpläsi konettaan ja ilmoitti painoksi 210 kiloa.
Sellaisen painon hän selvästi halusi.
TAKAVARIKOIDUN LASTIN PAINOKSI ILMOITETTIIN 750 KG.
RAPORTTIEN MUKAAN MAIHIN HUUHTOUTUI 3 000 KG.
En ole koskaan nähnyt moista määrää. Se oli kuin leffasta.
Me kaikki käytimme sitä.
Kyseessä oli globalisaatio ja demokratisoituminen. Työläiset…
Demokratisoituminen lienee totta.
Se tunnettiin rikkaiden huumeena.
Asiakkaina saattoi olla asianajajia, lääkäreitä, bisnesmiehiä.
Asiakkaiden kermaa.
Se ei rajoittunut vain eliittiin. Se levisi laajalle.
Yökerhossakin halusin viivalle viiden minuutin välein.
Kävimme ulkona vetämässä viivaa.
Kaikki käyttivät kokkelia.
Yhtenä yönä vedimme 300 grammaa nenään.
Pöytä oli täynnä jauhoa.
Sitä oli yökerhoissa,
strippibaareissa, ilotaloissa. Köyhillä oli sitä, ja rikkaat halusivat sitä.
Siinä kiivettiin sosiaalisia tikkaita.
Kokaiini tunnettiin opiskelleiden ja varakkaiden huumeena.
Pääsin paikalle klo 10–11, ja kaikki vetivät kamaa jo.
"Sandrinho, ota viivaa! Se on puhdasta."
Heroiinin kanssa joko oksentaa tai kalpenee.
Kokaiinin tapauksessa ei. Se on…
Jos on humalassa, kokaiinin avulla mieli selkenee.
Sitä puhuu paljon ja saa energiaa.
Kadulla diilattiin kädestä käteen.
Moni kalastaja, työläinen,
rehellinen ihminen tuli moittimaan meitä.
Ihmiset kävelivät ohitsemme kirkkoon.
Pidimme kokouksen ja päätimme,
että kollegani ja minä -
emme myisi huumeita sunnuntaisin.
Päivä on pyhä. Se ei ollut hyvä homma.
Sitten Ponta Delgadan yhteisöä huolestuttava uutinen,
joka on niin järjetön kuin hälyttäväkin.
São Miguelin saaren kaikki neljä kulmaa on täynnä kokaiinia.
Ensimmäinen yliannostuskuolema.
Kuolema muutti -
käynnissä olevan tutkinnan -
ja uutisten sävyn.
Klo 15 jälkeen -
Ponta Delgadan ensiapu sai hälytyksen hätätilanteesta.
Menin sairaalaan -
ja minulla kävi niin sanotusti onni…
Tai paremminkin huono onni kohdatessani naisen,
jota otettiin ambulanssista ulos -
aivan järkyttävässä tilassa…
Niin.
Nainen sai yliannostuksen kokaiinia.
Hänen henkensä on vaarassa ja aika on lopussa.
He ohittivat minut sairaalan käytävällä.
"Taas yksi yliannostus", seuralaisemme sanoi.
Naisen henki oli vaarassa,
mutta hän saapui oikeaan aikaan,
jotta saatoimme ryhtyä toimenpiteisiin -
turvataksemme hänen hengitystiensä ja sydämen toiminnan.
Sairaalassa oli jonoksi asti kokaiinia käyttäneitä,
joista moni oli käyttänyt ensimmäistä kertaa.
Se loi uuden dynamiikan ensiapuun.
Emme olleet valmistautuneet sellaisiin potilaisiin.
Sairaala oli pulassa.
Ihmiset kärsivät yliannostuksista aivan joukoittain.
Viisikin yliannostusta peräkkäin.
Monta yliannostusta peräkkäin. Ihmisiä kuoli joka päivä.
Meille kerrottiin 30 kuolemantapauksesta. En usko siihen. Niitä oli enemmän.
Tilanne oli dramaattinen ja jätti jälkensä.
Ongelma sen kuin kasvoi ja seuraavien vuosien aikana -
kuolonuhrejakin syntyi enemmän kasvaneen ongelman vuoksi.
Kaksi ystävääni kuoli yliannostukseen.
Se huume tappoi monia ihmisiä. Useita nuoria poikia.
Ongelma oli vakava -
ja sen olisi pitänyt saada enemmän huomiota,
mutta asia pidettiin pitkälti salassa.
Meidät hylättiin.
Jos he tietäisivät huumeiden vaarasta -
ja siitä, että ne voivat viedä hengen nuoreltakin ihmiseltä…
Jos se tieto auttaa heitä hylkäämään huumeet,
niin sanoisin, että lopeta vain.
Tiukka varoitus.
"Lakkaa käyttämästä."
Hälyttäviä tilanteita oli.
Kuulimme nuorista, 12–13-vuotiaista lapsista,
jotka ruiskuttivat kokaiinia suoraan suoneen.
Se oli ennenkuulumatonta ja vakavaa.
Onnistuin olemaan viikon syömättä.
Olin täällä yötä päivää.
Hän kertoi käyttäneensä lähes puoli kiloa kokaiinia.
Hän valitsi tämän suonen tästä -
ja iski siihen 200 millilitran ruiskun.
Ruiskua käytettiin lehmien hoitamiseen.
Hän pyyhki veret pois -
ja kiinnitti ruiskun käteensä -
ja veti siitä aineita neljä tai viisi päivää putkeen.
Hän käytti koko kokaiinivarastonsa.
Hänen piti käyttää kaikki putkeen,
jotta kukaan ei tulisi ja veisi sitä häneltä.
Jossain vaiheessa sitä ei voinut vetää enää nenään.
Se oli kuin flunssa.
Nenä oli niin tukossa, ettei viivoja voinut vetää.
Niinpä ihmiset alkoivat polttaa crackia.
Siksi yhden biisini nimi on "Crack na Cozinha".
Crack eroaa tavallisesta kokaiinista.
Se tekee vainoharhaisemmaksi ja hullummaksi.
Kaikki alkoi noin klo 8.30,
kun 24-vuotias mies pakeni ilmeisesti poliisia -
ja meni autotalliin numero 2 Rua Cidade de San Leandrossa.
Hän kertoi pakenevansa poliisia.
Sitten hän alkoi kertoa tarinaa Rabo de Peixestä löydetyistä huumeista.
Hän uhkasi tappaa itsensä yli kahden tunnin ajan.
Hänellä oli ruisku kädessään -
ja hän uhkasi viedä henkensä ennen kuin hänen tuttavansa tuli apuun.
1. HEINÄKUUTA 2001 HYVÄSTI
Ystäväni Tony Lomba da Maiasta -
oli viikonloput putkassa ajokieltonsa takia.
Menetin korttini usein.
Tuomarikin sanoi: "Taasko te?" Olin hänen edessään monet kerrat.
Istuin viikonloput, mutta ajoin silti.
Tuomari sanoi, ettei enää tiennyt, mitä tehdä kanssani.
Jouduin uudelleen ajokokeeseen.
Tuomari auttoi minua.
Menin toisen kerroksen selliin.
Siellä oli paljon karkotettuja, useita tuttujani, ystäviäni…
"Hei, Tony! Hän menee toiseen kerrokseen!"
Mahtavaa. Ruoka oli hyvää.
Mantereelta tulleille se oli kuin hotelli. Ruoka oli huippua.
Niin voisi sanoa.
Annokset olivat isoja. Söimme hyvin.
Iso kasa kalaa ja riisiä.
Tapasin italialaisen ollessani viikonloput kiven sisässä.
Italialaisella oli selvästi jo kokemusta vankilaelämästä.
Hän oli ollut kunnon vankilassa.
Täällä vankilan muurit olivat matalat, ja hän kutsui sitä kouluksi.
Italialainen ei puhunut monelle Tonyn lisäksi.
Hän ei halunnut vankilaan, mutta minusta oli selvää,
että hän oli jäänyt kiinni lukemattomia kertoja.
Tony joutui vankilaan perjantaina ja palasi sunnuntaina.
Hän istui viikonloput.
Hän puhui vähän englantia, portugalia ja espanjaa.
Siten tutustuin häneen.
Kukaan ei ymmärtänyt häntä.
He tapasivat, ja eräänä päivänä…
Ulkoilun aikana -
hän ei osallistunut pallopeliin.
Hän siirtyi pihan takaosaan -
kohti rannikkotietä.
Muurit olivat matalat.
Sisäpihalla oli sementtipenkkejä.
Kun pallo lensi bulevardille,
vangit seisoivat penkeillä ja odottivat ohikulkijoita -
ja pyysivät näiltä palloa takaisin. Niin he saivat sen takaisin.
Minun aikanani muuri oli 1,20 metriä korkea.
Seisoin penkillä ja pyysin ohikulkijoilta palloa.
Palloa ei ollut. Puijasin heidät vain etsimään sitä.
Vartija koputti oveen avaimella.
Tiesimme jo. Lähdimme kaikki pihalle,
ja italialainen kiersi pihaa. Yhtäkkiä hän hyppäsi.
Hän loikkasi pikkuruisen muurin yli tielle.
Tornissa oli aseistettu vartija. Pum, pum.
Mutta italialainen sanoi: "Älä tapa minua!"
Hän sanoi: "ciao" ja karkasi.
Tony odotti pyöränsä kanssa.
Odotin häntä. Olimme molemmat rohkeita.
Vartijat sanoivat hänen paenneen ison moottoripyörän selässä.
Sellainen lähtee kuin hauki heinikosta.
Mutta ei, se oli skootteri.
Hän hyppäsi kyytiin, ja minä ajoin.
Kaduilla oli kaaos ja ne olivat täynnä pyöriä,
eikä kypärän takaa tunnista ketään.
Ajoin kinttupoluilla ja sorateillä.
Ribeira Secassa -
ajoin maanviljelijöiden polkua pitkin aina näköalapaikalle asti.
Kuulin hänen paostaan.
Epätodellista.
Keskipäivällä ulkoilu oli loppumaisillaan.
Antonino Quinci hyppäsi piikkilanka-aidan yli.
Vartija ampui varoituslaukauksia, mutta Quinci pakeni moottoritietä pitkin.
Vielä nykyäänkin näkee,
miten matala vanha muuri oli.
Nykyinen on paljon korkeampi.
Vankilanjohtaja kiitteli minua,
sillä raporttini ansiosta -
vankilapalveluiden direktoraatti -
antoi hänelle rahoituksen muurin korottamiseen.
En ollut yllättynyt.
Olin kotona ja kerroin perheelleni, että kyseessä oli päämieheni.
Minusta oli hämmästyttävää,
että päämieheni oli paennut.
Kaikki liittyi häneen. Jahti ja kokaiini olivat italialaisen.
Mutta hän katosi jäljettömiin. Kukaan ei tiennyt hänestä mitään.
Sinä päivänä, kun hän pakeni,
Rui Couto, ystäväni ja minä -
olimme hakemassa heroiinia kaupungissa.
En muista tarkkaan, paljonko ostimme.
Kun saavuimme Lomba da Maiaan,
jonka tie vie Furnasiin,
näimme paljon poliiseja ja tiesulun.
Ja autossamme oli heroiinia.
Olimme kauhuissamme. Uskoimme jäävämme kiinni.
Poliisi käski avata takakonttimme.
Hän katsoi takakonttiin ja sanoi: "Selvä. Hyvää yötä."
Olimme hämmentyneitä. Mietimme, mistä oikein oli kyse.
He tutkivat koko saaren.
Ribeira Grandessa ja Rabo de Peixessä oli vielä kaksi tiesulkua -
ja yksi kaupungissa. Se oli mysteeri.
Vasta seuraavana päivänä saimme tietää tapahtumista -
lehdestä ja uutisista.
PAENNUT VANKI YHÄ VAPAANA
POLIISI JATKAA RATSIOITA RABO DE PEIXESSÄ
Pyysin kollegaltani apua, koska minulla ei ollut kypärää.
Kaverini Rui oli Achadinhassa.
Hän vei italialaisen Rui Couton luo.
Tony kysyi, halusinko ostaa muutaman kilon kokkelia.
Sanoin, että minulla oli jo tarpeeksi.
"Sen omistaja on ulkona." "Mitä tarkoitat?"
"Italialainen karkasi vankilasta."
"Kynnyksellekö hänet jätit? Tuo hänet sisään."
En tiennyt, että kokaiinin omistaja päätyisi kotiini. Mitä hittoa?
Rui mietti, miten voisi auttaa kaveria.
Hän löysi yöpaikan.
Annoin hänelle olutta ja tilasin mustekalaa ruoaksi,
ja hän pyysi puhelintani.
Lisäksi hän pyysi puhdistusainetta jalkaansa.
Hänellä oli verryttelypuku yllään.
Hän oli telonut jalkansa piikkilanka-aidassa.
Niinpä hommasin hänelle puhdistusainetta.
Sitten hän soitti ystävälleen ja kertoi olevansa herran huomassa.
Kun hän sulki puhelimen,
hän sanoi, ettei halunnut ongelmia perheelleni,
mutta hän ei tiennyt, että diilasin.
Meitä oli vain muutama.
Huumeyksikössä oli kuusi tai seitsemän poliisia.
Henkilökuntaa oli liian vähän ongelmiin nähden.
Tutkimme rannikkoa. Seilasimme pitkin rannikkoa.
Etsimme lisää paketteja.
Oikeuspoliiseja näkyi kahviloissa ja kaduilla.
Emme tienneet, että poliisilla oli siviiliautojakin.
Moni jäi sellaisen ansaan.
Poliiseja oli etenkin Rabo de Peixessä.
He jatkoivat etsintöjä kuukausien ajan.
Kun menimme tutkimaan taloa,
monesti vain huudettiin: "Lopes on tulossa."
Se oli varoitushuuto.
Kama oli jo piilotettu.
Sitä piilotettiin muureihin, pelloille. Ei koskaan kotiin, vaan aina ulos.
Toisilta varastettiin huumeita.
Joskus huumeet jätettiin vartioimatta pitkäksikin aikaa,
mikä tietenkin houkutteli rottia.
Kun piilo tarkistettiin puoli vuotta myöhemmin, kama oli poissa.
Jäljellä oli pikku muruja. Rotat pitivät bileet.
Menoa koko yön. Rotatkin pitivät kokkelista.
Yksi poliisikollegani osallistui kokaiinikauppaan.
Hän piti muutaman kilon itsellään.
Hänet pidätettiin myöhemmin.
Joskus pakenin poliisia. Pelkäsin heitä.
Pelkäsin. Poliiseja riitti.
Monet rikastuivat kokaiinilla.
Se johti ryöstöihin ja varkauksiin.
Paljon kultaa ja timantteja katosi.
Sitten he alkoivat käyttää huumeita tietämättä, mitä käyttivät.
Rahat olivat loppu,
ja kokaiini aiheutti monen kuoleman.
Kurjuudessa.
Sen lisäksi,
että meidän piti yrittää saada kokaiini katumarkkinoilta pois,
jahtasimme nyt myös Quincia.
Emme kuulleet enempää italialaisesta.
Uteliaisuushan siinä heräsi.
Vain harvat tiesivät hänen olevan täällä.
Venekaverini tiesi.
António-setä, rikas ystäväni, tiesi myös.
Pacheco ei tiennyt, ja hän oli paras ystäväni.
Rui yritti…
Tiedättekö?
Hän ei kertonut, missä italialainen oli.
Hän ei halunnut kertoa syystä tai toisesta.
Hän oli täällä kolme viikkoa kenenkään tietämättä.
Minä jatkoin siinä omia arjen puuhiani.
Minulla oli neljäsataa paalia ruohoa.
Annoin hänelle ladattavan loistelampun, ja hänellä oli Johnnie Walkeria ja röökiä.
Toin hänelle, mitä hän halusi.
Hän sanoi olleensa kaksi viikkoa syömättä.
Hän sekoitti kokkelia leseisiin ja kääri tupakan hillitsemään nälkäänsä.
António osti puhelinkortteja.
Ehkä parikymmentä korttia. Mitä varten?
Hän käytti niistä kaikkia vain muutaman sekunnin ajan -
kai poliisin kuuntelun varalta.
Sitten hän sanoi minulle: "Rui, lähden huomenna,
ja ensi viikolla hommaan kuljetuksen. Näin minä elän."
Hän suunnitteli serkkunsa kanssa mahdollista pakotietä.
Sataman kautta se ei onnistunut.
Tapasin hänen veljentyttärensä ja veljenpoikansa.
He kiittelivät minua kyynelehtien setänsä suojelemisesta.
Madeiralta oli tulossa troolari, joka ohitti saaren pohjoisesta.
Sieltä italialainen hyppäisi kyytiin.
Hän ajatteli, että vene ottaisi hänet kyytiin…
Ystävä veisi hänet Formigasiin.
Sanoin ylikomisario João Soaresille, että meidän piti olla kärsivällisiä.
Italialainen luultavasti piilotteli ja lähtisi täältä…
Arvioin hänen lähtevän kuukauden sisällä.
16. HEINÄKUUTA 2001 RATSIA
António Pacheco ja Rui Couto oli etsintäkuulutettu.
Etsintäkuulutuksen aikaraja on kuukausi, eli viimeinen päivä oli 16. heinäkuuta.
Se johtui venezuelalaisesta kokaiinista.
Tiimi kokoontui yhteen -
maanantaina 16. heinäkuuta klo 6.15.
Kun he tulivat koputtamaan ovelleni,
kysyin: "Tekö taas? Mitä te nyt haluatte?" Päästin heidän sisään.
Kun avasin oven, he olivat ihan…
Kysyin, mitä he tekivät aseilla. Ne eivät olleet tarpeen.
"Vauvani ja vaimoni ovat täällä."
Olin kalsareissani, ja he käskivät pukeutua,
ja minä pukeuduin.
Kysyin: "Onko kyse huumeista? Täällä ei ole huumeita."
He käskivät olla liikkumatta, mutta toistin, että huumeita ei ole.
Unohdin, että olohuoneessa oli sekä heroiinipurkki -
että kokaiinipurkki.
Laitoin kokkelin vessaharjan alle.
Kytät näkivät minun kävelevän ikkunan ohi, ja sanoin laittavani koiran liekaan.
Yksi heistä uhkasi ampua koiran. Pähkähullua.
Poliisi ratsasi minun ja Ruin kodit samaan aikaan.
Otin kännykkäni.
Hän näki puhelimeni ja avaimet,
ja käski Lopesia nappaamaan minulta puhelimen.
Heitin puhelimen seinään niin kovaa, että palaset ropisivat päälleni.
Katsokaa tätä sotkua.
Talossa asuttiin tuolloin. Se oli mukavan siisti.
Nyt se on täysin erilainen.
Rui oli tässä huoneessa.
Hän oli vihainen,
koska poliisi oli jälleen hänen kimpussaan.
Hän oli yllättynyt ja ärsyyntynyt.
Meihin reagoidaan usein niin.
Tällainen Rui Couto oli tänne tullessaan. Aivan erilainen kuin nykyään.
Hänen kotoaan ei löytynyt mitään muuta merkittävää,
kuin 250 000 pesetaa.
Espanjaan on 2 000 kilometriä.
Miksi hänellä oli 1 250 euron arvosta pesetoja?
Tutkimme koko paikan.
Silloin se ei tosin näyttänyt tältä.
Tulimme… Usein he piilottivat huumeita,
rahaa, vaakoja sun muuta tavaraa talon ulkopuolelle -
paikkaan, jota ei usein tutkittu.
Etsimme kaivettua multaa ja reikiä, joihin olisi voinut piilottaa jotain.
Kävelimme tontilla -
ja lähestyimme tuota kuoppaa,
joka on noin kaksi metriä tontin alapuolella.
Kuoppa luo luonnollisen piilon, ja siellä on piharakennus.
Tulimme vain tutkailemaan maastoa,
ja sitten kuulimmekin äänen tuolta alhaalta.
Kiersimme tuolta ja tulimme katsomaan tarkemmin -
ja älysimme, että tuossa olikin ovi.
Tähän päästyäni huomasin korokkeen.
Se oli ehkä noin 2,2 metriä korkea.
En nähnyt toiselle puolelle.
Tuossa nurkassa oli irtonaisia olkia.
Oljissa näkyi pieni polku.
Joku oli kulkenut niiden läpi useita kertoja.
Koska en tiennyt, kuka rakennuksessa oli, otin aseeni esiin -
ja kävelin kohti seinää.
Kävellessäni kuulin -
Quincin äänen.
Hän sanoi italiaksi: "Älä ammu. Quinci tässä."
Uskomaton tapaus.
Hän nousi seisomaan, katsoi minua ja sanoi jotain italiaksi.
"Sinä taas, Lopes. Olet demonini."
"Olet demonini."
Sanoin, että hän vain oli väärässä paikassa väärään aikaan.
Niinpä pidätimme Quincin tuurilla.
Tosin tuuri on aina omissa käsissä. Se ei tule koputtamaan ovelle.
Ruin luona olevat poliisit soittivat minun perässäni olleille poliiseille:
"Löysimme sen karkurin."
Minä mietin, että minkä karkurin.
"Kenet?" "Sen italialaisen." "Kävipä teillä tuuri."
ITALIALAINEN PIDÄTETTY
Hyppäsin autoon. Se oli aamulehdessä.
"Karkuri löytyi Achada do Nordestesta."
Saavuimme poliisiasemalle,
ja Pacheco oli jeepissä italialaisen kanssa.
Italialainen pyysi vettä.
Pacheco sanoi: "Tuo on se italialainen."
Poliisi kysyi: "Nytkö vasta huomasit?"
He luulivat, että Pacheco vitsaili. Ei hän mitään tiennyt.
Kun saavuimme, Pacheco kysyi: "Vittu, oliko hän kotonasi?"
Piru vie.
Italialainen vietiin sisään, ja minut jätettiin autoon.
Auto seisoi keskellä tietä.
Taksarit tuijottivat, kun nousin autosta kuin kyttä.
Nousin autosta ja suljin oven.
Menin soittamaan ovikelloa.
Kysyin ovimieheltä, enkö pääse sisään.
Hän avasi oven ja menin sisään. En nähnyt häntä enää.
Antonino Quincille langetettiin 11 vuoden tuomio.
Italialaisen kokaiini valtasi São Miguelin saaren puoli vuotta sitten.
Ponta Delgadan tuomioistuin todisti,
että kesäkuussa takavarikoitu 500 kilon lasti oli peräisin Quincilta.
Kymmenet nuoret saivat yliannostuksen. Kolme kuoli.
14. JOULUKUUTA 2001 OIKEUDENKÄYNTI
Sain yhdeksän vuoden vankeustuomion.
Kuusi vuotta ja kahdeksan kuukautta. Se nousi yhteentoista.
Huumeet eivät ole sen arvoisia. Kysyin kerran tuomarilta,
saanko vuositolkulla kakkua huumeiden salakuljettamisesta.
Hän kysyi, onko minulla jotain sanottavaa.
Sainko tuomion diilerinä?
Minusta diilerillä on omaisuutta ja hän tienaa huumeilla.
Käytin vain isäni rahat.
Meidän on erotettava ne, joilla on rikollisen mieli -
ja haluavat pelkästään voittoa,
ja ne, jotka myyvät saadakseen huumeita. Niissä on ero.
Jälkimmäiset ovat sairaita. He ovat rikollisia patologiansa takia,
kun taas toiset myyvät huumeita tehdäkseen voittoa.
Niissä tapauksissa kannatan ankaria tuomioita,
koska huumekauppa ja huumeiden käyttäminen aiheuttavat kuolemia,
eli salakuljettajia tulisi rankaista ankarasti.
Kun jouduin vankilaan, käsieni iho kuoriutui,
koska olin käsitellyt kokaiinia ja pussittanut sitä.
Vankilan sairaalassa hoitaja sanoi,
etten olisi saanut käsitellä kemikaaleja.
Sanoin, että se johtui kokaiinista.
Klo 19 oveen koputettiin ja huumeet saapuivat.
"Rui, laita folio valmiiksi ja kokeile tätä."
Ja kuka huumeita toi? Vartija.
Ystäväni tuli vankilaan saadakseen hasista.
Sain hänelle seitsemän patukkaa,
ja vartija sanoi: "Olet ahkera kävelemään."
Esitin, että asiakirjat olivat asianajajalle.
Käärin hasispatukat paperiin.
Ulkona ei ollut hasista, mutta vankila oli sitä täynnä. Mitä hittoa?
Siksi kaverini tuli hakemaan sitä.
Poliisi ei löytänyt Ruin kotoa kokaiinia,
koska kun poliisi koputti oveen,
Rui nappasi pienen Tupperware-astian -
ja piilotti sen kylpyhuoneeseen.
Kylppärissä oli vessaharja,
jonka alle hän laittoi astian.
Harja vain siihen päälle.
Poliisi ei tietenkään halunnut koskea siihen.
Ruin veli löysi sitten astian.
Veljeni Luis kävi kerran luonani linnassa, enkä nähnyt häntä enää.
Hän otti Ruin auton.
En tiedä, löikö hän huumeet suoraan suoneen.
Hän ajoi Nordesteen ja ajoi mutkan suoraksi.
Hän ajoi jyrkänteeltä alas ja kuoli.
Se oli siinä. Se on perseestä.
Olin vankilassa,
ja isäni oli sitä mieltä, ettei kasvattanut lapsiaan oikein.
Veljeni hautajaisissa -
serkkuni löysivät isäni yrittämässä itsemurhaa.
Hän oli masentunut. Isäni oli hyvä mies.
Hän oli hyvä mies.
Eräs tyyppi tuli mantereelta vankilaan.
Hänelle oli kerrottu mantereen vankilassa,
että italialainen oli tilannut veljeni murhan.
Voitteko uskoa? Täräytin häntä leukaan.
Hän puhui veljestäni ja sai maksaa siitä.
Sitten täräytin häntä uudelleen valehtelemisesta. Tiedättekö?
Jotain puuttui. Jokin oli jäänyt huomaamatta.
Ja se oli Quinci.
Hänkin vaikutti uhrilta etenkin,
kun ymmärsimme, että hän tuskin toimi yksin.
Miksi hän otti syyn niskoilleen?
Hän veti sanojaan takaisin.
Hän ei ollutkaan osoittanut meille paikkoja.
Hänellä oli oikeus puolustautua.
Asianajaja saattoi neuvoa häntä -
vähättelemään vastuuta -
São Miguelissa aiheuttamastaan tuhosta.
Palapelistä puuttui pala.
Missä Quinci on?
Antonino Quinci meni Coimbraan,
jossa hän istui tuomiotaan.
Siellä hän yritti myydä aarrekarttoja.
Hän teki saaresta karttoja, johon merkitsi X:llä aarteen.
Niitä ostettiin, ja porukka tuli Azoreille -
kartan ohjaamina -
etsimään X:ää käsinpiirretystä kartasta.
X:n paikka saattoi tarkoittaa kymmenen kilometrin aluetta,
joten etsinnöistä tuli hankalia.
Puhuin hänelle kartoista, ja hän nauroi.
Hän sanoi virnistellen,
että karttarahoilla hän rahoittaa tupakkansa.
Hän jatkoi elämäänsä eikä jäänyt pohtimaan vastuutaan.
Rabo de Peixessä ihmiset jäivät edelleen huumeansaan.
Elämä on jatkuva, pysyvä epäreilu kierre.
Meidän on tunnustettava,
että operaatio -
kokaiinin löytämiseksi -
jätti jälkeensä valtavan leiman huumeiden käytöstä São Miguelissa.
Se kesti vuosia.
Bileet jatkuivat kuusikin vuotta täydellä höyryllä.
Kaikki vetivät kokaiinia klubien vessoissa.
Se tapahtui kaikkialla.
Bileet jatkuivat yötä päivää.
Kokaiini levisi ympäri maailmaa.
Bostoniin, Nykiin, Montrealiin, Torontoon, Providenceen, Rhode Islandille…
Huumeita kuskattiin lentokonein ja venein.
Kuljetusvaihtoehtoja oli kaksi.
Niin kuin ihmisilläkin. Miten amerikkalainen reissaa Portugaliin?
Azoreiden huumekoirat…
Niillä ei ole hajuakaan kokaiinista.
Fiksut tienasivat ja pakenivat Kanadaan tai Amerikkaan.
Väki sijoitti rahaa kahviloihin, baareihin, asuntoihin sun muuhun.
Moni myös hautasi rahasäkkejä ja hukkasi ne.
Mutta moni oli myös ollut koko elämänsä täysin pennitön.
He menestyivät parhaiten.
He säästivät rahaa, koska eivät olleet nähneet moisia summia.
He olivat miljonäärejä, rikkaita…
Se oli vastaus heidän rukouksiinsa. Nykyäänkin, parikymmentä vuotta myöhemmin,
samaa kokaiinia kerrotaan olevan piilossa saarella.
Tässä.
Hoidin koko tämän kadun.
Tämän tien, tämän sementin…
Vuonna 2009 -
lähdin Azoreilta ja tulin tänne.
Poikani Lesandro syntyi täällä.
Lesandro Prince. G3. Hän painoi 900 grammaa syntyessään.
Hän joutui letkuihin, emmekä tienneet, selviytyisikö hän.
Isäni sanoi:
"Sinulla on lapsia, sinun on viisastuttava."
Lupasin hänelle lopettavani diilaamisen,
huumeisiin sekaantumisen -
ja muuttavani elämäni.
Kerron lapsilleni kaikesta tekemästäni, jotta he olisivat parempia kuin minä.
Isäni puhui bisneksistä usein,
mutta ei ottanut minua mukaan pankkiin tai kalamarkkinoille.
Ymmärrätkö?
Itse taas opetan lapsilleni maailmanmenoa.
Jotta he tietävät, mitä tehdä elämillään.
Tunnen erityisen yhteyden sekä tarinaan että Rabo de Peixeen.
Siellä on omat ongelmansa kuten muuallakin.
Rabosta voi lähteä, mutta se ei lähde ihmisestä.
Jäljelle jää jotain taianomaista.
Kun joutuu vankilaan, elämä -
kääntyy päälaelleen.
Vankilassa vietetyt vuodet saavat ihmisen sulkeutumaan.
En avautunut juuri kenellekään.
Siinä meni vuosia.
Sitten mietin, että halusin taas olla oma itseni.
Se leikkisä ihminen, joka aina vitsailee…
Se oli siinä.
Ikävää aikaa.
Riippuvuus on kuin nukkuva lohikäärme.
Kun ihminen on kuivilla hetken, lohikäärme nukkuu rauhassa.
Mutta pian riippuvuuden peto herää.
Se voi herätä epävakauden tai odottamattoman tilanteen myötä.
Eron, läheisen kuoleman, potkujen -
tai jonkin sellaisen myötä.
Peto voi herätä milloin tahansa.
Jäin koukkuun synteettisiin aineisiin ja ne veivät minulta kaiken rakkaan.
Ne veivät perheeni, kaiken.
Olin kuin eri ihminen.
Ne muuttavat ihmisen.
Haluan palata entiseen. En…
Menetin vaimoni ja lapseni…
Rakkaan vaimoni.
Väärennetty rahakin katosi.
Sekään ei ole hyvä homma.
Perheettömänä eläminen on perseestä.
Niin.
Kun poikani oli sairaalassa,
rukoilin paljon.
"Herra, tee minulle palvelus.
Jos poikani selviää,
Lopetan nämä hommat.
En satuta ihmisiä ja myy tätä myrkkyä enää."
Se oli lupaus, joka yhä tänäkin päivänä…
En halua tietää sellaisesta mitään. En halua mukaan sellaiseen.
Se on täyttä paskaa.
Se on paskaa, joka tuhoaa perheitä.
Elämä on täynnä valheita, rottia ja vasikoita.
Sellainen elämä on…
Paras ystävä voi ampua takaraivoon, jos rahaa on liikaa.
Huume-elämässä ei ole ystäviä.
Siinä ei ole oikeita ystäviä.
TUOMIONSA JÄLKEEN -
RUI COUTO MASENTUI POIKANSA KUOLEMAN MYÖTÄ.
HÄN JÄI HUUMEIDEN MAAILMAAN.
HÄN ODOTTAA PAIKKAA RIIPPUVUUSHOITOON.
ANTONIO PACHECO ASUU EDELLEEN SAMASSA KYLÄSSÄ.
HÄN ELÄÄ KAIDALLA POLULLA.
Näiden moottoreiden rakentaminen vie aikaa.
TONY KARKOTETTIIN 25 VUOTTA SITTEN EIKÄ OLE PALANNUT YHDYSVALTOIHIN.
HÄN HALUAISI PALATA TAPAAMAAN PERHETTÄÄN.
TELMO PERUSTI MENESTYVÄN KALANJAKELUYRITYKSEN.
HÄN ASUU YHÄ RABO DE PEIXESSÄ.
SANDRO G ASUU YHDYSVALLOISSA VAIMONSA JA KOLMEN LAPSENSA KANSSA.
HÄNELLÄ ON MENESTYVÄ RAKENNUSFIRMA JA 40 TYÖNTEKIJÄÄ.
TUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYKSESTÄ HÄN EI VOI LÄHTEÄ YHDYSVALLOISTA.
HÄN EI OLE KÄYNYT AZOREILLA SITTEN VUODEN -13.
VUONNA 2021 ANTONINO QUINCI PIDÄTETTIIN BRASILIASSA.
HÄN HEITTI 630 KG:N LASTIN LAIDAN YLI, MUTTA PAKETIT LÖYDETTIIN.
QUINCI KARKASI JÄLLEEN JA ON NYT ETSINTÄKUULUTETTU.
KÖYHYYDESTÄ HUOLIMATTA RABO DE PEIXE ON NYT TURISTIKOHDE.
TUHANNET TURISTIT KÄYVÄT KYLÄSSÄ.
RABO DE PEIXEN TARINA -
INNOITTI YHTÄ MAAILMAN SUOSITUINTA FIKTIONAALISTA SARJAA.
RABO DE PEIXE EI PALANNUT ENNALLEEN.
Kaipaan kotimaatani
Tämä ei lopu
Kaikki puhuvat
Näin on
Ja rotat polttavat
Auringonpaiste odottaa minua
Meren rannalla
Kaikki puhuvat
Azoreista ja Portugalista
Olemme rapexinhoja
Kaikki tanssivat
Olen aina juhlissa
Entä huomenna?
Huomenna olen juhlissa
Olen aina juhlissa
Tekstitys: Minea Laakkonen