Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SÃO MIGUEL, AZORI-SZIGETEK
São Miguel szigetének minden szegletét elárasztotta a kokain.
Tegnap délután körülbelül 300 kilogramm kokaint találtak
São Miguel szigetének északi partján.
Egy olasz szállította,
aki a letartóztatása előtt szabadult meg tőle.
Sokan simán szemétnek hitték. Egy csomag itt, egy csomag ott.
„Na ne! Ezt nem hiszem el.”
Kinézett, és látta, hogy egy rakás csomag lebeg a vízen.
2,6 MILLIÓ ADAGOT FOGTAK KI
Ahogy a hátára vette a lyukas zsákot, a csomagok kipotyogtak a földre.
Ötezer escudóért kaptál egy tasit. Tele!
Az asszonyok kokainnal panírozták a halat, mert lisztnek hitték.
A gyerekek kokainnal jelölték meg a focipálya vonalait.
Egy gyönyörű, paradicsomi sziget.
És kilós pakkok mindenhol.
Soha életükben nem láttak kokaint.
Olcsón osztogatták.
Ennek szörnyű, katasztrofális következményei lettek.
Harminchárom pisztollyal és kétezer golyóval kaptak el.
Nagyszerű barátaim haltak meg.
A kocsi tele volt kokóval, halmokban állt a földön.
Mindennap kint az utcán.
Reggeltől estig, minden áldott nap. Pisztollyal az oldaladon.
A gazdag gazdagodik, a szegény meg drogot árul.
A VÁLTOZÁS SZELE: RABO DE PEIXE HIHETETLEN TÖRTÉNETE
2001-BEN EGY KOKAINNAL TÖMÖTT VITORLÁS MEGVÁLTOZTATOTT EGY SZIGETET.
NÉZŐPONT KÉRDÉSE, HOGY EZ SZERENCSE VAGY PECH VOLT-E.
Az adrenalin végül is olyan, mint egy drog.
Függőséget okoz, addiktív.
És a rendőri munka is egyfajta függőség.
A fegyverekkel Angolában ismerkedtem meg. Ott születtem.
Talán nyolcévesen lőttem először.
Ez normális volt, mert amikor a felszabadítási mozgalmak bedurvultak,
mészárlások is előfordultak.
Ezért az állam szükségesnek érezte,
hogy önvédelem céljából felfegyverezze a civileket.
1993-ban érkeztem az Azori-szigetekre.
És 1994-ben kezdtem a drogügyosztályon dolgozni.
A bizonyítékok, a drog, a pénz lenyomozása egy macska-egér játék.
Ahogy mondani szoktam, az egyik oldalon a vadász, a másikon a préda,
és beüt az adrenalin.
2015-BEN A FÉL VILÁG MEGTUDTA, MI TÖRTÉNT SÃO MIGUELEN.
EGY VITORLÁS. EGY OLASZ. KOKAIN A PARTON.
KÉT ÚJSÁGÍRÓNŐ MEGÍRTA A SZTORIT AZ EL PAÍSBAN.
Először 2009-ben jártam São Miguel szigetén.
Június 25-én érkeztem.
Eredetileg a portugál köztévéhez jöttem dolgozni,
de végül a közrádióhoz kerültem.
Először 2010-ben jártam az Azori-szigeteken.
Azért utaztam São Miguelre, mert a bátyám ott tanult biológiát.
Négy nap nézelődés után azt mondta: „Na, nézzük meg Rabo de Peixe-t!”
Tisztán emlékszem, ahogy beértünk a faluba, a bátyám így szólt:
„Ablakokat fel, ajtókat bezárni, mert ez egy…”
Azt hiszem, „problémás” helynek nevezte. Nem emlékszem pontosan.
Rabo de Peixe a mindenem.
Rabo de Peixe-ben nőttem fel az unokatesóimmal.
Ott semmi sem könnyű, semmit sem adnak ingyen.
Melós népek.
Tengerészek, halászok, rideg emberek.
Nem volt egy bizalomgerjesztő hely. Senki sem hívta oda az embert.
Egészen a közelmúltig Európa legszegényebb régiója volt.
Magas írástudatlansággal.
Mi történt itt?
Érezni, hogy itt mindenkin valami pusztító vihar hagyott mély nyomokat.
Nem is a szegénység rázott meg, hanem az érzés, hogy itt történt valami.
2001-ben rengeteg kokain érkezett a szigetre
egy sérült vitorlással.
A kokain nagy része Rabo de Peixe-be jutott,
ide sodorták az áramlatok.
Ezek az emberek még sosem láttak kokaint.
Amikor a szigetekre érkeztem, fogalmam sem volt a bűnözés mértékéről.
Ha történt valami, szinte mindig tudtuk, ki lehetett a tettes.
És a lopott vagyon értéke talán öt euró volt.
Egy puding, egy szelet hús, ilyesmi.
A bűnözésnek volt egyfajta gyermeki bája.
A 90-es évek közepén újfajta bűnözéssel szembesültünk az Azori-szigeteken.
A fegyveres rablásokhoz szokott amerikai kitoloncoltak
átadták a szakértelmüket
a helyi bűnözői köröknek.
Amerikában portugálok voltak.
Portugáliában amerikaiak.
A senki földjének polgárai.
Otthonom Rabo de Peixe De ne féljetek
A demizsontól megszomjazom Nagy piás vagyok
Nézd a stukkerem Sosem jártam suliba
Az utcát járom A kólát árulom
Nem ejtek könnyeket
Ez az élet nem nekem való
Nem ejtek könnyeket
A São Miguel-i Santa Clarában születtem. Kilencévesen jöttem ide a szüleimmel.
Boston környékére, Winter Hillbe költöztünk.
Olasz, ír környék. Maffiavidék.
Ott nőttem fel.
Tizenhárom éves koromban az unokatesóm
megmutatta, mi az a kokain.
És elkezdtem neki dílerkedni.
Tegyél bele több energiát! Inkább…
Legyünk vagányabbak, oké?
G2! Elhagytam az utcát
Istenem!
- Szerintem vegyük újra! - Yo! Állj!
Mario, ezt fel kell vennünk. A fülkébe!
Ezt fel kell vennünk.
TÖRTÉNÉSZ
A hazatelepítettek beilleszkedése
egyáltalán nem volt könnyű.
Sokakat drogok miatt toloncoltak ki.
Verekedések, autólopások miatt…
Rájuk sütötték a bűnözőbélyeget.
Csakhogy azon a kicsi szigeten
nem tudták ugyanazokat a balhékat folytatni.
Elítélték őket, börtönben ültek.
Aztán a reptérre vitték, és Ponta Delgadában tették ki őket.
Volt, akit nem fogadott vissza a családja.
Hazaküldték őket, de a legtöbbjüknek már családja sem volt itt.
Mit kerestek itt? Senkit sem ismertek.
Hirtelen megugrott a bűnözői utánpótlás.
A többségük továbbra is drogozott.
A pénzért pedig piti bűncselekményeket követtek el.
Akadtak erőszakos esetek,
amikor a kitoloncoltak a függőségük miatt súlyos bűncselekményeket követtek el.
SOK AZORI AMERIKAI ÁLMA VÉGZŐDÖTT RÉMÁLOMKÉNT.
ŐK A SENKI FÖLDJÉNEK POLGÁRAI. A KITOLONCOLTAK.
KITOLONCOLT
Hány éves is voltam 1969-ben?
Nyolc. És elmentünk Amerikába, New Jersey-be,
egy óriási városba, ahol a suliban senki sem beszélt portugálul.
És én, a falusi srác a nagyvárosban,
féltem ennyi ember között,
úgyhogy mentem az osztálytársaim után.
Azért követtem őket, mert mást nem is tehettem.
Még megszólalni sem tudtam.
Szóval elég kemény volt.
Tony korábban már belekeveredett más ügyekbe,
kis mennyiségű kábítószerrel kereskedett.
A bűnözői körökben Fenaisi Tony volt a beceneve.
Az a Lopes egy piti kis zsaru volt,
aki kitüntetésekre hajtott, és többek között engem is ezért csukott le.
Azt beszélték, hogy egy szemétláda,
aki utálja azokat, akik drogot fogyasztanak vagy árulnak.
Rui Couto…
Nem emlékszem pontosan. Azt hiszem, ő is az Egyesült Államokból jött,
és ott ítélték el drogcsempészetért.
Talán fegyveres rablásért is, de drogcsempészetért biztosan.
Az Egyesült Államokból toloncolták haza,
és az északi parton, Achadinhában telepedett le.
Rui Couto Amerikából jött. Kitoloncolták.
Akkoriban Achadinhában
nem sokan beszéltek angolul, vagy szívtak füvet,
de Rui Couto igen.
Rui innen származik, New Bedfordból, onnan küldték haza.
Rui vágja, mi az a kokó.
Rui gengszter.
Jó srác.
Közülünk való.
„AZ IGAZI GENGSZTER”
Tizenhat éves koromban kezdtem el drogozni Amerikában.
Megnyertem egy rajzversenyt.
Felajánlottak egy ösztöndíjat a Bostoni Egyetemre,
de elutasítottam.
Anyám mindig mondogatta: „A mi Ruink ma úriember lehetne!”
De ez olyasmi… Nem is tudom.
Aztán 1978-ban elkaptak kannabisszal, és egy évet kaptam.
Aztán önként hazatelepültem az Azori-szigetekre.
Ha Amerikában maradok, már halott lennék.
Idejöttem, önként bevonultam a seregbe,
életem legjobb időszaka volt, aztán átmentem Terceirára.
Imádtam. Pultosként dolgoztam.
Jót tett. Amennyi füvet elpasszoltam a seregben, atyaég…
Ezt nem kellett volna mondanom.
Az Azori-szigetek egy rendkívül periférikus régió.
Az Atlanti-óceán északi részén helyezkedik el,
körülbelül 1500 km-re a portugál szárazföldtől,
és 3000 km-re az amerikai kontinenstől.
Az amerikai partokról induló vitorlásoknak
Európa irányában mindig az Azori-szigetek az első megálló.
AZ EUROPOL ÉS AZ EU JELENTÉSE SZERINT
A DROGKERESKEDELEM FŐ ÚTVONALA AZ AZORI-SZIGETEKEN ÁT VEZET.
A REJTEKHELY, 2001. JÚNIUS 7.
Egy horgász riasztott,
valaki, aki zsinórral pecázott.
Ő látta meg a drogot,
a csomagokat,
és értesítette a rendőrséget.
Egy munkatársammal pecáztunk.
Neki hamar meg is telt a szákja.
Elment, majd negyedóra, 20 perc múlva indultam én is.
És akkor láttam őket végig sorakozni.
„Mennyi csomag!” Egy barlangban rejtettem el őket.
Jó sokáig tartott odacipelni. Eldugtam a barlangban.
És ott még több csomagot találtam. „Mennyi csomag!”
Megfogtam az egyiket, leszedtem róla a gumit.
Leszedtem a gumit,
aztán a fóliát, még több fóliát, még több gumit.
Majdnem fél óráig tartott kibontani egy csomagot.
Aztán megláttam egy fehér tömböt.
Ütögetni kezdtem, hogy lássam, mi az.
Tudni akartam, hogy drog-e, vagy valami más. És tényleg drog volt.
Nagyon sziklás partszakasz volt,
egy nem túl mély barlanggal
a víztől 30-50 méterre.
Az utat megjelölték, hogy a tengerről is látható legyen.
Keresztek, letört nádak jelezték az utat.
Amikor felértem, megláttam a brazil Zé Manelt.
„Szevasz, öregem! Szép halaid vannak. Sokat fogtál?”
„Sokat-e? Valami még jobbat fogtam.”
Előhúztam a dolgot, kibontottam a fóliából, és megmutattam neki.
„Öregem, ez nem sima drog, ez színtiszta kokain!”
A drogot a rendőrség és a parti őrség lefoglalta.
A helyszínről Ponta Delgadába szállították.
Átfésülték a területet, ahol a 277 csomag előkerült,
de mást nem találtak.
Elterjedt a hír, és mindenki,
gyerekek, nők és férfiak, mindenki lejött a partra.
Bementek a vízbe, és kihozták az összes drogot.
Majdnem 420 kilót hoztak fel onnan.
Tegnap délután mintegy 300 kiló kokaint találtak
São Miguel sziget északi partjainál.
Azóta már nagyszabású rendőri akció van folyamatban,
ezért a hatóságok egyelőre nem közölnek további részleteket az ügyről.
Akkor beindult a nyomozás a vitorlást illetően.
A szemtanúk szerint a hajó az északi part mentén haladt
Rabo de Peixe felé.
Megtudtuk, hogy a vitorlás Rabo de Peixe kikötőjéből nyugati irányba futott ki.
Egy ideig Pilar da Bretanha környékén állt,
ott történt az első kirakodás.
Később kaptuk a hírt, hogy befutott a Ponta Delgada-i kikötőbe.
Egy csapatot azonnal a kikötőbe küldtünk, egy másikat pedig Rabo de Peixe-be.
Rabo de Peixe-ben pokoli nehéz dolgozni.
Nehéz észrevétlennek maradni.
Hirtelen egy csomó ember vesz körül minket, és nem mehetünk túl közel,
mert akkor veszélyeztetnénk a nyomozást, és leléphet a célpont.
Egy másik folyamatban lévő ügyünkben
egyértelmű volt a kapcsolat
az érintettek
és Rui Couto meg Tony között.
Megérkeztem az Azori-szigetekre, és a második napon megismertem Tonyt.
Sétáltunk egyet.
Szóba elegyedtünk. „Amerikából jöttem,” és így tovább.
Elkezdtünk angolul beszélni.
Fű! Adtam neki egy kis füvet.
A srác onnantól mindennap átjött.
Nem a fű miatt, hanem dumálni. Így ismertem meg Rui Coutót.
Pacheco nekem olyan, mint a tesóm. Több mint barát. Mintha a tesóm lenne.
Elkezdtem kokaint árulni.
Mindig tisztát.
Kétszer jártam Venezuelában.
Az első alkalommal majdnem egy kiló kokaint nyeltem le.
A faszi azt mondta, hogy 30 év alatt egy csomagot se látott még szétpukkanni.
Mert olyan jól csinálják, és én tanúsíthatom, mert láttam.
Fognak egy olyan kis kapszulaprést.
Van öt-, hét- és tízgrammos kapszula.
Én az ötösöket választottam, a nagyobbak nem mentek le a torkomon.
Beleteszik a présbe,
aztán fóliába csomagolják.
Rámegy az ujj, fogselyemmel elköt, levág.
Másik ujj, még egy csomó, meghúzzuk, majd ezt megcsináljuk négyszer.
Aztán tiszta mézbe mártjuk, ami bevonatot képez a gumin
a gyomorsav ellen, és nem pukkan szét.
A nyeléshez egy tál jégbe teszik, hogy lezsibbassza a torkot.
Lenyeltem tízet, majd sétáltam egyet a lakásban.
Aztán ittam egy kanál csirkehúslevest,
hogy ellazítsa a gyomromat.
Aztán adtak egy injekciót, és hasta la vista.
Amikor először nyeltem le, lefeküdtem aludni.
Kicsit beparáztam, azt hittem, meghalok attól a szartól.
Három napig volt a gyomromban.
Ihatsz levest, sört, whiskyt, bármit.
Csak sokat nem ehetsz.
Tejet, joghurtot nem ihatsz,
semmi tejterméket, érted?
Mikor a szigetekre értem, csak ittam egy pohár tejet,
beültem a kádba, és az maga volt a mennyország.
Bizony ám!
Legelőször Porto Formosóban jártam.
Elkaptak egy hasisos spanglival,
ért vagy 500 escudót.
Nem, még 1000 escudo volt. Nem, 500. A minimum.
Én meg 65 000-et fizettem.
A bírónő rám nézett, és azt kérdezte: „Ugye nem nyúl kemény drogokhoz?
Én meg: „Nem, asszonyom.” „Maradjon a könnyűeknél!”
De aztán 2,5 kiló kokainnal kerültem elé.
Basszus!
És emlékezett a képemre!
Rui Couto elment Venezuelába, ahol megvoltak a kapcsolatai.
Egy bőrönddel jött haza, benne két kiló kokainnal.
Lisszabonba egy másik Ruival érkezett, aki Ribeira Grandéből származott.
Őt bérelték fel, hogy vigye el a balhét, ha valami félremegy.
Ő volt a futár,
aki a bőröndöt viszi, és aki bukik, ha gáz van. Így is lett.
Rui visszatért a szigetre, a másik srác előzetesben maradt Lisszabonban.
Telefonlehallgatást is kértünk,
hogy megértsük, miben mesterkednek,
mi a céljuk,
és hogy tényleg nagy mennyiségű droggal foglalkoznak-e.
Ez úgy egy hónappal azelőtt történt, hogy a szigetet elárasztotta a kokain.
ELVESZETT CSOMAGOK, 2001. JÚNIUS 16.
A tenger errefelé nyugodtnak tűnhet,
de a mélyben erősek az áramlatok.
Amikor Antonino Quinci a part közelébe ért,
meg kellett szabadulnia a rakománytól.
Később találtunk egy térképet, amin mindent feljegyzett.
Még azt a helyet is bejelölte a Venezuela- Azori-szigetek útvonal kétharmadánál,
ahol eltört a kormánya,
és ahonnan csak improvizált, hogy eljusson São Miguelre.
Tudta, hogy a kikötőbe nem viheti be a rakományt,
mert ha a vámosok átvizsgálják a hajót,
akkor megtalálják a csomagokat, és vége.
Északnyugat felől közelítette meg a partot,
majd egy gumicsónakkal Pilar da Bretanha felé indult.
Valószínűleg ott tette ki a legtöbb drogot, amit hozott.
Aztán keletnek vette az irányt,
az északi part mentén haladt Capelas felé,
és ott, egy kis öbölben
elhatározta, hogy kipakolja és elrejti a maradék drogot.
És amikor Capelasnál a partra cipelte a kokaint,
észrevett egy halászt.
A halász már messziről látta, hogy valamit kivitt a partra.
Quinci odakötötte a gumicsónakot a vitorláshoz,
és visszaindult nyugatnak, Bretanha felé.
A horgonnyal és a lánccal elsüllyesztette az utolsó adag kokaint.
Körülbelül 100 kilóról volt szó.
Mit csinált? A drogot zsákokba pakolta,
és súlyokat tett rájuk.
A csomagolás nem volt elég erős,
hogy kibírja a víz alatti mozgást.
Valószínűleg emiatt szabadultak ki a csomagok,
és szóródtak szét a sziget körül.
Az északi és a déli parton is felbukkantak.
„Az unokatesód beszélni akar veled.”
Felhívtam, ő meg azt mondta: „Sandro, gazdagok vagyunk.
Milliomosok lettünk.
Gyere át hozzánk!”
Gyorsan híre ment a dolognak.
Biztos meglátta valaki. Megindult a hajsza a kokainért.
Nem egyről, hanem 100-ról, 200-ról, 300-ról van szó. Halmokban állt.
Amikor hallottuk, hogy Capelasnál van egy hajó,
egy jacht, ami elveszített vagy kidobott több kiló kokaint,
mi is odamentünk, hátha találunk egy-két grammot, hogy bulizhassunk.
Sokan nem tudták, mi az.
A kitoloncoltak vágták a témát.
A világon senki nem hitte volna el. Mintha pénz lett volna.
Mintha a tenger pénzeszsákokat sodort volna partra.
Ez ugyanolyan volt.
Egy gyönyörű, paradicsomi sziget…
És mindenhol kilószámra állt a cucc.
Elkezdtem kutakodni.
Az interneten nem volt semmi.
Az égvilágon semmi.
Hogy lehet, hogy egy ilyen brutális tragédiáról
egyetlen szó sem esett Európában?
Ekkor kezdtük el szervezni az utat az Azori-szigetekre,
hogy elmeséljük ezt a sztorit.
Rabo de Peixe-ben összefutottunk egy csapat tinivel.
Odamentünk hozzájuk, és azt mondtuk:
„Spanyolországból jöttünk, és az itteni eseményeket vizsgáljuk.”
Nevetésben törtek ki.
Ez egy kicsit ijesztő reakció volt.
A barátnőnk hirtelen egy oszlopnak dőlt,
elővett egy darab hasist, amit nemrég szerzett,
és elkezdte égetni.
Több mint 20 fiatal vett körbe minket.
Aztán szétnyílt a tesztoszteronkör, és megjelent Telmo.
RAPEXINHO (RABO DE PEIXE-I LAKOS)
Elénk állt, ránk nézett, és azt kérdezte:
„Szóval, mit szeretnétek, lányok?”
Ez volt a belépőnk Rabo de Peixe-be.
Itt régen komolyan éheztek az emberek.
A haverjaim hozzánk jártak át enni. Tényleg nagyon éhesek voltak.
Kakaó, cukor, kenyér, tonhal, csicseriborsó.
Azt is úgy ettük, hogy számoltuk a szemeket.
Egy konzervet elosztottunk öt-hat felé.
Ja, és a virsli, azt meg anyámtól loptam.
A virslikonzerveket. Nagyon pipa volt.
Jöttem, és elvettem kettőt. Úgy dugtam el, hogy kivettem egy-két konzervet,
a többit meg előre húztam, hogy ne látszódjon.
Anyámnak, Margarida néninek, akkoriban…
Tizenkét éves koromban békatalppal jártunk szörfözni.
Nem tudtuk, mi az.
A kövekhez csapkodtuk, úgy bontottuk ki őket, nem tudtunk semmit.
Befestettük a köveket, mindent összekentünk, aztán elfutottunk.
A gyerekek felszedték, és olyasmiket írtak vele a földre, hogy:
„Maria szereti Joãót”, vagy „Luís egy idióta”.
Egy nap focizni akartunk, de nem volt mész, hogy felfessük a pályát.
Aztán minden fel lett festve.
A tengerben talált csomagokkal húzták meg a pálya vonalait.
Rengeteg volt belőle szanaszét.
Sokan simán szemétnek hitték.
Egy csomó, nem is tudom, 20, 30, 40 csomag itt,
10, 5 vagy 6 amott, 50 meg ott.
Kilószámra.
Calhetasban végig a parton.
Amennyit találtam… Még a halászok is találtak a tengeren.
A szigeteken is.
Mintha csak cukorért ment volna az ember, akkora bőség volt.
Találtam egy labda alakú csomagot, fogtam a bicskám, és felvágtam.
Amikor felvágtam, csikorgást hallottam. Láttam, hogy üveg.
És amikor egy kővel eltörtem, port láttam benne.
Egy rendes tégla volt.
Kivettem egy kicsit a késemmel, és megkóstoltam.
Ráparáztam, mert nem tudtam, mi az. Egy haverom azt mondta,
hogy halsütésre való liszt, és adott érte 400 escudót.
Szép nagy tégla volt, ekkora, ilyen vastag.
Egy-másfél kiló utcai kokain lehetett.
Gyakorlatilag mind ugyanazokat a sztorikat mesélték.
A nők kokainnal panírozták a halat,
mert lisztnek hitték.
Mások a kávéba tettek cukor helyett kokaint.
Olyan volt, mint egy sci-fi.
Mert tény, hogy teljesen őrült sztorikat meséltek,
de ezek mind ismétlődtek.
A rendes emberek átadták a rendőrségnek.
De a rafkósabb csávók, a maffiózók elkezdték felhalmozni.
Alap, hogy elkezdték gyűjteni, hisz már tudták, mit kezdjenek vele.
Sok kitoloncolt tudta, mi fán terem a drog.
Már megvolt a bűnözői múltjuk.
Harminchárom pisztollyal és kétezer golyóval kaptak el.
Vágták az utcai életet.
Az utai élet prostitúcióval,
bankrablással, gyilkossággal, ilyesmikkel jár.
Elmentünk Capelasba, és hajnali kettőig vártuk a fickót, akivel üzleteltünk.
Kettőkor meg is jött,
egy gramm cuccal.
Úgyhogy este buliztunk, ittunk pár pohárral, felszívtunk pár csíkot.
Másnap délután egykor hallom,
hogy egy motor megáll az ajtóm előtt.
Azt hittem, hozzám jött valaki.
Kopognak, Rui Couto az,
egy kokainnal teli munkáskesztyűvel.
Kopogott, ajtót nyitottam, bejött.
Odalépett a konyhaasztalhoz, lerakta a cuccot, és azt mondta:
„Szórakozz el ezzel, aztán este beszélünk!”
A haverom, akivel üzleteltem, kérdezte, hogy van-e heroinom.
Mondom: „Úgy 100 gramm.”
Beülök, ő meg a hátsó ülésre dob egy 300 g-s csomagot.
Azt mondja: „Ajándék.”
És Jacky Capelasban is talált jó pár kilót,
de itt is volt, Rui házában.
Kokain mindenhol. Tele volt vele a kocsi.
Mondom, megőrült a csávó. A kokónak szaga van.
Megkérdem: „Ez kokain?”
Mondom: „Tele van a kocsid kokainnal!”
Mire ő: „Rui!
Ez a szar egyszer már elcseszte az életem, és most újra el fogja.”
Tényleg ezt mondta.
Ő már meghalt, Jacky.
Abban a házban egyszer leboltoltunk nyolc kilót.
Nyolcmilliót kért… vagyis kilónként egymillió escudót.
És elkezdtünk alkudozni Ruival, akinek jobb érzéke van ehhez.
„A barátoknak adhatnál kedvezményt.”
És a nyolc kilóból ötmillió lett.
A kocsiban meg volt még két kiló.
Kinyitod a csomagtartót, virslik, műanyag tálak, sajtok…
Aztán meg borospoharakban árulta a kokót. Meg volt őrülve.
Beszéltünk vele. Rengeteg kokó.
Ez nekik olyan volt, mint valami csoda.
Mintha: „Na ne!
Nem hiszem el, hogy maga Jézus néz le ránk az égből!”
Sokak számára ez tényleg csoda volt.
Egy nap épp a vitorlásórámat készültem megtartani,
és a kikötő bejáratánál megláttam egy lehorgonyzott jachtot.
Ha egy jachtot lehorgonyoznak, akkor valami baj van.
Megkérdeztem, hogy van-e valami gond, és tényleg azt felelték,
hogy problémájuk akadt a kormánnyal, és szeretnének kikötni.
Minden olyan javítást,
ami a hajótest vízvonal alatti részén történik,
tehát ami víz alatt van, azt a parton kell elvégezni.
Lehetetlen úgy kormányt javítani, hogy ne vágnánk lyukat a hajón.
A legénység kétfős volt.
Legalábbis ennyit láttam.
És egyikük, a fiatalabb
egy bankjegyköteggel érkezett.
Akkoriban még escudo volt.
Egy nagy köteg bankjeggyel.
„Megfizetjük. Segítsen kikötni!”
Azt feleltem, nem kérek pénzt, nem kell fizetniük.
Segítettem nekik kikötni, és ennyi.
Aki lehorgonyoz, mielőtt bejelentkezne,
vagy szándékosan elkerüli a hatósági ellenőrzést,
az automatikusan gyanút kelt.
Ha nem európai, és be akar lépni Európába,
az első dolga az, hogy jelentkezzen a hatóságoknál.
Amikor odaértünk a hajóhoz, volt ott egy létra.
Emlékszem, odaszóltunk, hogy jöjjön ki valaki.
És közöltem a közeledő illetővel: „Rendőrség. Házkutatási parancsunk van.”
Kissé kócos, hosszú, göndör haja volt.
Magas, úgy 180-190 centis lehetett.
Zömök, erős férfi.
Hamis személyazonosságot használt, Giovanni Speranza néven.
Gondolom, olasz identitás volt. Több irata is erre a névre szólt.
Amikor átkutattuk a vitorlást,
további iratokat is találtunk,
egy Javier Gómez nevű spanyol állampolgár dokumentumait,
valamint Antonino Quinci igazolványát, amit szintén hamisnak gondoltunk.
De nem. A helyzet tisztázása után
Antonino Quinci biztosított minket róla, hogy az valóban az ő személyazonossága.
Szívélyesen fogadott minket. A házkutatásoknál mindig megkérdezzük,
hogy szeretnének-e önként átadni bármit, ami illegális
vagy esetleg terhelő rájuk nézve.
Quinci azt felelte, hogy semmi illegális nincs nála.
Azt hiszem, olaszul magyaráztam el neki, hogy mi fog történni.
Volt ott egy kábszerkereső kutyánk.
Egy cocker spániel, egy kis termetű kutya.
Az állat bement, és körbeszimatolta a hajót.
Még én is éreztem, hogy a hajó bűzlik a kokaintól,
de a kutya nem jelzett semmit.
Aztán amikor kijött,
láttam, hogy Quinci megkönnyebbülten fellélegzik.
Visszaállt normálisra a pulzusa.
Le akart kísérni a létrán, mert úgy volt vele,
hogy ha a kutya nem talált semmit, akkor biztos megyünk is.
Mondtam neki, hogy még nem.
Most kezdjük a házkutatást, most állunk neki.
Akik drogokat rejtenek el, azok nagyon kreatívak.
Álfalakat, álrekeszeket építenek,
konzerveket használnak,
amiket útravalónak hinne az ember.
Ki kellett pakolnunk mindent, vagy legalábbis a nagyját,
hogy a hajó farától az orráig átnézhessünk mindent,
olyan rejtett zugokat keresve,
ahol a drogot eldughatták.
Feltűnt, hogy Quinci aggódni kezdett.
Intenzív kokainszag érződött.
Csomagokban hozta, hetekig volt a tengeren,
és azt a szagot nem lehet elrejteni.
Végül találtunk majdnem egy kilót, 960 grammot…
Egy csomagot, amiből már kivett egy adagot saját fogyasztásra.
Akkor már tudta, hogy elvesztette a játszmát.
Sarokba szorult a nála levő drog miatt.
Ráadásul a kokain csomagolása is
teljesen megegyezett
a korábban talált kábítószerével.
Az a drog kapcsolódott a többihez,
már csak a csomagolása miatt is.
Ponta Delgadában letartóztattak egy olasz férfit, aki a gyanú szerint
nagy mennyiségű kokaint szállított a jachtján.
A lefoglalt kábítószer több mint két és fél millió adagot tesz ki.
ÜGYVÉD
Úgy nézett ki, ahogy a kalózokat elképzeltem gyerekkoromban,
talán azért is, mert vitorlással érkezett, de pont olyan figurának tűnt.
Elmentem a börtönbe beszélni Quinci úrral,
de nagyon keveset mondott.
Ez pont a fordítottja volt a bevett ügyvéd-ügyfél kapcsolatnak,
amikor is elmesélik a sztorit, hogy kidolgozhassuk a védelmi stratégiát.
Itt semmi ilyesmi nem történt.
Ő kérdezgetett engem,
és egyáltalán nem volt hajlandó semmilyen információt megosztani.
Mindvégig a kiadatás miatt aggódott.
Nem a portugáliai börtönbüntetés,
hanem a kiadatás lehetősége miatt.
Fenyegetővé tette a hallgatása, a szúrós tekintete,
a hosszú csendjei, a zárkózottsága.
Különleges figura volt.
Jó estét! Több mint két és fél millió adag kokain.
Ez 456 csomag kábítószer.
A lefoglalás több ponton történt São Miguel partjai mentén.
2001. JÚNIUS 15. AZ OLASZ KOKÓJA
A kokain egy stimuláns.
A test teljes működését aktiválja.
Az ember energikusabbnak, teherbíróbbnak érzi magát tőle.
De ez a kábítószer egyúttal pszichózist is kiválthat,
paranoiát, gyanakvást és teljes kimerültséget okozhat.
Képzeljük el, milyen mindennap maximumon pörögni!
Ezért hívják „mohó” drognak.
Az agyra gyakorolt hatása miatt.
Minél többet fogyaszt valaki, annál többet akar.
Nem ütötték fel semmivel. 98%-os tisztaságú volt.
Csak néztem: „Mi ez a kokó?”
Az utcán kapható kokain általában fel van ütve.
Más anyagok hozzáadásával növelik a mennyiségét és a súlyát,
a magasabb profitért.
A transzatlanti úton érkező kokain mindig nagyon tiszta.
Ha nem 95, akkor 90 vagy 85%-os,
de mindig nagy tisztaságú.
Amit az utcán kapni, az olyan 10, 15,
jó esetben 20%-os az eredetihez képest.
Itt addig csak kevés és gyenge kokain fordult elő.
Amikor ez megjelent, az egy kicsit…
- Az olasz cucca teljesen más volt… - Tiszta.
„Olasz kokónak” hívtuk.
„Ezt nézd, ez az olasz cucca!”
Minél tisztább a kokain, annál erősebb a hatása.
Az ember vagy még jobban bepörög az agyi hatás miatt,
vagy túladagolja, és meghal.
Ez a gettó, barátaim.
Ilyesmit csak a filmekben látni.
Mindenki gyorstalpalót kapott.
Kitanulták a drogokat.
Mert senki sem vágta.
Pohárban is árulták, mert nem tudták, hogy kell zacskóba porciózni.
Csak beletették a pohárba, eladták, aztán elfogytak a poharak.
És a halászok?
Ők találták meg a drogot.
Ők találták meg, miközben kagylót vagy halat fogtak a tengeren.
És eladták 100-200 ezer escudóért, aprópénzért.
Akinek volt pénze, olcsón megvette.
Az ember 100-200 000-ért egy, két vagy három kilót is kapott.
Sokan degeszre keresték magukat.
Egy srác búvárkodott, a csomagok meg a búvárpipáját ütögették.
Körülnézett, és azt látta, hogy rengeteg csomag lebeg a vízen.
És csak nézett, hogy mi ez.
Aztán a sziklára pillantva meglátott egy másik srácot,
aki egy szakadt zsákba tömte a csomagokat.
A zsák lyukas volt, és ahogy a hátára vette,
a csomagok kipotyogtak a földre. Az a srác is sokat talált.
Az a srác mindig nagyon be volt állva, sokat ivott.
És ha ivott, a kocsmákban beszélt a csomagokról.
És valaki lelökte a sziklákról.
Akik olcsón adták el, nem tudták, mivel van dolguk.
Fogalmuk sem volt a szer veszélyeiről.
Ötezer escudóért kaptál egy csomagot. Tele!
Annyira könnyen, olyan mennyiségben volt elérhető,
hogy nem grammban, hanem pohárban mérték.
Egy kávéspohárnyi öt euróért
vagy ötezerért, valami ilyesmi.
Simán az utcán. Zacskóba se rakták, zsebből adták.
„Mit kérsz? Nesze.”
Belenyúltak a zsebükbe, kivették, és a másik kezébe nyomták. Így ment.
Akinek volt, annyira pénzt akart csinálni, hogy…
Ha az egyik tízért adta, akkor a másik nyolcért vagy ötért.
Eljutottak odáig, hogy: „Van kokód?” „Mennyi kéne?” „Ennyi.”
Nem volt semmi kontroll.
Csakhogy idővel már nem tudták eladni, mert mindenkinek volt.
Nem maradt más megoldás, csak ha kiviszik a szigetről
Amerikába, Kanadába, Portugáliába, Európába…
A szárazföldről is jöttek.
Vettek pár kilót, hogy aztán felüssék valamivel.
Ők tudják.
Akkoriban mindenki a kokainról beszélt.
Az olasz mutatta meg Rabo de Peixe-nek, hogy milyen a jó kokó.
A helyiek még egy csíkot sem láttak soha, nemhogy egy kilót.
És történt egy érdekes dolog.
Az a pár ember, aki kapcsolatba került az olasszal,
Stockholm-szindrómássá vált.
Mindannyian egy nagydarab emberről beszéltek.
Aki nem agresszív, de erős.
És úgy állították be, mint aki jó ember.
Azt mondták, van szíve, nem egy szemétláda.
Úgy próbáltam hatni rá… Emlékszem, elmondtam neki,
hogy a szigeten káosz és katasztrófahelyzet van.
Elgondolkodott, majd azt mondta:
„Rendben. Elismerem, hogy ez káosz. Hallottam a híreket.”
Tizenöt napja volt szabadlábon,
és látta a helyzetet a híradókban.
„Hajlandó vagyok megmutatni a helyet.”
De később megtudtuk,
hogy elvileg 705 kiló kokain volt nála.
A spanyol hatóságok figyelték ezt a hálózatot.
Egy hatalmas hálózatról van szó,
amely évente 22-25 tonna kokaint importált Spanyolországba,
Bilbaóba és Barcelonába.
Szerintem ez nem felel meg a valóságnak.
Nemcsak a hajó kapacitása túl kicsi,
de az ilyen szállítmányok sokkal nagyobbak szoktak lenni.
A 14 méteres Sun Kiss olyan hajó,
aminek a kapacitása 3500-4000 kiló szállítására elegendő.
Akkoriban sokat beszéltek arról, hogy a rendőrség által talált mennyiség
sokkal kisebb, mint ami valójában partra vetődött.
Sokkal több lehetett, mint amennyit hivatalosan bejelentettek.
Kiszámoltam, 420 kiló volt,
amit kocsival berakodtak, és a hajóra vittek.
A bíróságon a bíró már 210 kilóról beszélt.
Háromszor is elmondta.
Mondtam neki, hogy ez hazugság, 420 kiló volt az.
Erre mindig morcos lett,
elkezdett matatni a gépével,
de maradt a 210 kilónál.
Ha ő 210-et akart, akkor annyi volt.
A HATÓSÁGOK 705 KG LEFOGLALÁSÁT JELENTETTÉK BE.
A BESZÁMOLÓK SZERINT 3000 KG ÉRT PARTOT.
Életemben nem láttam annyi drogot. Tisztára filmszerű volt.
Rengeteg volt, és mértéktelenül toltuk.
Egyfajta globalizáció és demokratizálódás ment végbe.
Halászok, földművesek…
A demokratizálódás kétségtelen.
Azt szokták mondani, hogy ez a gazdagok drogja.
Az ügyfél nyakkendős, lehet ügyvéd, orvos,
focista, cégtulajdonos.
Ők a legjobb kuncsaftok.
Már nem egy szűk elit kiváltsága volt, mindenki számára elérhetővé vált.
Volt, hogy a diszkóban
ötpercenként kijártam.
Toltam egy csíkot, és mentem vissza.
Mindenki kokózott.
Egyszer egy éjszaka eltüntettünk 300 grammot.
Az asztal tele volt kristályokkal.
Mindenkinek volt, ment a dizsiben,
a sztriptízbárokban, a kupikban… A csóróknak is volt, a gazdagok is vették.
Szinte társadalmi előrelépésnek számított hozzáférni valamihez,
ami korábban a tanult és tehetős emberek kiváltsága volt.
Odaértem délelőtt 10-11 felé, és már mindenki szívott.
„Sandrinho!
Mi a helyzet? Tolj egy csíkot! Tessék, tiszta!”
A herointól vagy hánysz, vagy hullasápadt leszel.
A kokaintól viszont…
Ha például tök részegen felszívsz egy csíkot, attól kitisztulsz,
rengeteget beszélsz, és felpörögsz.
Az utcán ment a biznisz, kézből kézbe.
Sok halász és melós,
rendes emberek jöttek oda azzal, hogy ez így nincs rendjén.
Mert az emberek templomba menet ezt látták…
Szóval megbeszélést tartottunk, és úgy döntöttünk,
a kollégáim meg én,
hogy vasárnap tilos a drogárusítás.
Mégiscsak szent nap. Rosszul vette ki magát.
Egy olyan hírrel kezdem, ami aggodalommal tölti el Ponta Delgada lakosságát,
és ami éppoly abszurd, mint amennyire ijesztő.
São Miguel szigetének minden szegletét elárasztotta a kokain.
2001. JÚNIUS 18. AZ ELSŐ HALÁLESET
Az első túladagolásos haláleset.
Azzal új korszak kezdődött
a nyomozásban
és a híradásokban is.
Délután három óra múlt.
A Ponta Delgada-i kórház sürgősségi osztályára riasztás érkezik.
Elmentem a kórházba,
és az a szomorú szerencse ért,
hogy láttam egy nőt,
akit épp akkor hoztak be a mentőből
olyan borzalmas állapotban, hogy…
Na mindegy.
Egy nő túl sok kokaint fogyasztott.
Életveszélyben van, minden perc számít.
Végigtolták mellettem a kórházi folyosón.
„Újabb eset” – mondta a kísérőnk.
„Újabb túladagolás.”
Veszélyben volt,
de még időben érkezett,
így azonnal megkezdhettük
a légutak és a szívműködés biztosítását.
Elkezdtek beözönleni a kokainfogyasztók,
sokan közülük életükben először próbálták, és súlyos állapotban voltak.
Ez teljesen felborította a sürgősségi osztály munkáját.
Nem voltunk felkészülve az ilyen betegekre.
A kórház nem bírta a terhelést.
Több tucat beteg volt, folyamatosan hozták be
a kokaintúladagolásos eseteket.
Két, három, négy, öt túladagolás egymás után.
Egymást követő túladagolások, sorra haltak meg az emberek. Mindennap.
Az adatok szerint naponta 20-30-an haltak meg.
Én ezt nem hiszem. Szerintem többen.
Drámai volt a helyzet, és nyilván mély nyomokat hagyott.
A probléma elharapózott, és a következő években
még többen haltak meg miatta.
Két barátom is túladagolásban halt meg.
Az a drog sok embert megölt. Sok fiatal fiút.
Nagyon súlyos probléma volt,
és sokkal több figyelmet érdemelt volna,
még ha csak a színfalak mögött is, mint amennyit végül kapott.
Magunkra hagytak minket.
Ha tudnák, mekkora veszélynek teszik ki magukat,
és hogy az életük egy pillanat alatt véget érhet,
és nagyon fiatalon értelmetlenné válhat…
Ha ez eltántoríthatná őket a drogtól,
akkor azt üzenném nekik, hogy álljanak le.
Egy nyomatékos figyelmeztetés.
„Hagyjátok abba! Álljatok le!”
Riasztó esetek voltak.
Tudtunk 12-13 éves gyerekekről,
akik egyenesen a vénájukba lőtték a kokaint.
Ilyet még soha nem láttunk, nagyon súlyos dolog volt.
Én egy hétig bírtam evés nélkül.
Éjjel-nappal itt bent.
Bevallotta, hogy majdnem fél kiló kokaint fogyasztott el.
Megszúrta ezt az eret,
és beletett egy 200 ml-es fecskendőt.
Olyannal oltják a teheneket.
Elállította a vérzést,
rögzítette a fecskendőt, mint egy sínt,
és négy-öt napig használta.
Mert mindent elfogyasztott.
Úgy fogta fel, hogy mielőtt bárki elvenné a „kincsét”,
a „kiváltságát”, neki minden kokaint el kell fogyasztania.
Az emberek egy idő után már nem tudtak szippantani.
Mintha náthásak lettek volna.
Nem ment, teljesen bedugult az orruk.
Elkezdtek cracket szívni.
Ezért az egyik számom címe Crack a konyhában.
A crack más cucc.
Paranoiásabb leszel tőle. Nagyobb az őrület.
Délelőtt fél kilenckor egy 24 éves férfi, aki a rendőrség elől menekült,
berohant a Cidade São Leandro utca 2. alatti ház garázsába.
„Mit keres itt?” „A rendőrök elől menekülök, mert…”
Aztán meg a drogról beszélt,
amit Rabo de Peixe-ben mosott partra a víz.
A fiatalt több mint két órán át próbálták lebeszélni az ugrásról.
Egy fecskendővel a kezében fenyegetőzött,
amíg meg nem jelent egy ismerőse,
aki véget vetett a drámának.
2001. JÚLIUS 1. ARRIVEDERCI
A barátom, Tony, Lomba da Maiából,
hétvégére mindig bevonult a börtönbe a jogosítványa miatt.
TONY ARRUDA DEVALLES LIGA
1981-82-ES DÖNTŐS CAPITOLS
Elvették-e a jogsimat? Sokszor.
A bírónő az mondta: „António úr, már megint?” Olyan sokszor…
Hétvégente be kellett vonulnom.
És bár hétvégente ültem, akkor is vezettem.
Szóval a bírónő: „António úr, már megint? Nem tudom, mit kezdjek magával.
Újra kell vizsgáznia.”
Az a nő sokat segített nekem.
Szóval bementem, minden oké. Az első emeleten volt a cellám.
De ott vártak a kitoloncoltak, ismerősök, barátok.
„Szevasz, Tony! Második cella, második emelet!”
Csodás!
Jó volt a kaja.
Sokan, akik a kontinensről jöttek,
azt mondták, ez egy hotel, a kaja a legjobb.
Szerintem is.
Jók az adagok, jókat lehet enni.
Ők meg azt mondják, csak egy nagy tál rizses hal.
Az egyik hétvégén ismertem meg az olaszt.
Amikor az olasz bekerült oda,
már biztosan járt valamilyen börtönben,
valami magasabb biztonsági fokozatú helyen.
Amikor meglátta az itteni alacsony falakat,
azt mondta, hogy ez iskola, nem börtön.
Az olasz nem volt egy beszédes típus,
egyedül Tonyval állt szóba.
Nem akart bezárva lenni, de úgy vettem ki,
hogy a csávó már más helyekről is meglépett, és sokszor elkapták.
Tony pénteken vonult be, és csak vasárnap délután jött ki.
A hétvégéken ült.
Beszélt valamennyire angolul, portugálul és spanyolul.
Így ismertem meg.
Másokkal is beszélt, de senki sem értette.
Szóval beszélgettek, aztán egy nap…
A szünetben
nem szállt be a focimeccsbe, ami épp zajlott.
Eltávolodott a többiektől,
a parti főút irányába.
Alacsonyak voltak a falak.
Az udvaron néhány betonpad állt.
Amikor a labda kirepült az útra,
felálltak a padokra, és amint jött valaki,
odakiabáltak neki, hogy dobja be a labdát.
Az meg visszadobta.
Amikor bekerültem, 120 centis volt a fal.
Egy padról kiszóltam a járókelőknek, hogy adják be a labdát.
De nem volt labda, jobbra-balra küldözgettem őket,
hadd keresgéljenek.
Jött az őr, és kulccsal kopogtatott az ajtón.
Mi meg már tudtuk, tettünk még egy kört,
és az olasz is folytatta a körözést.
Aztán egyszer csak kiugrott.
Kiugrott a kis dróthálós falon az útra.
Az őr a toronyban ült a sörétes puskával…
Bumm, bumm!
Az olasz meg azt kiabálta: „Ne lőj!”
Azt mondta: „Ciao”, és futásnak eredt.
Tony meg a motorral várta.
Ott vártam.
Bátor volt, ahogy én is. Nagyon bátrak voltunk.
Az őrök azt mondták, nagy motor volt, mert hirtelen tűnt el.
Persze, nagy motorral gyorsabban meglép az ember.
De nem, robogó volt.
Felpattant a motorra, én meg elindultam.
És abban a zűrzavarban, a városi utcákon, a robogók között,
bukósisakban mégis ki szúrta volna ki az olaszt?
Földutakon és kavicsos utakon menekültem.
Ribeira Secától végig felfelé mentem,
a gazdák régi útjain egészen a kilátóig.
Hallottam a szökéséről.
Szürreális volt.
Már majdnem dél volt, a szünet véget ért.
Antonino Quinci átugrotta a szögesdrót kerítést,
az őr leadott néhány figyelmeztető lövést,
ő meg végigfutott a parti úton…
A jelenlegi börtönfalon is
tisztán látható, milyen magas volt azelőtt.
Közel sem akkora, mint most.
A börtönigazgató azt mondta: „Köszönöm!
Önöknek és a híradós riportjaiknak köszönhető,
hogy a büntetés-végrehajtási igazgatóság úgy döntött,
engedélyezi és finanszírozza a fal magasabbra építését.”
Nem lepődtem meg rajta.
Emlékszem, otthon mondtam is a családomnak, hogy ő az én ügyfelem.
Elképesztő volt, hogy megszökött,
főleg a számomra, hisz az én ügyfelem volt.
Minden hozzá kapcsolódott. Az olasz jachtja, a kokainja,
a balesete…
Erre nyomtalanul eltűnt. Senki sem tudott róla semmit.
Aznap, amikor megszökött,
Rui Couto, egy barátom és én
bementünk a városba egy kis heroinért.
Úgy 20-30 grammot vettünk, nem emlékszem.
És amikor Lomba da Maiába értünk,
ahonnan az út Furnas felé vezet,
megláttunk egy csomó rendőrt és egy ellenőrző pontot.
És 20-30 gramm volt nálunk a kocsiban.
Rendesen beijedtünk. Mondtam is, hogy nekünk annyi.
A rendőr ránk nézett, és azt mondta, nyissuk ki a csomagtartót.
Belenézett, majd azt mondta: „Rendben, további szép estét!”
Elköszöntünk. Nem értettük.
„Mi folyik itt? Milyen razzia ez?”
Az egész szigetet átfésülték.
Ribeira Grandéban és Rabo de Peixe-ben is volt egy-egy ellenőrző pont,
aztán a városban még egy. Nem értettünk semmit.
Csak másnap, a hírekben, az újságban
láttuk, mi történt.
A FOGOLY TOVÁBBRA IS SZÖKÉSBEN
A RENDŐRSÉG RABO DE PEIXE-BEN RAZZIÁZIK
A kilátónál szóltam egy kollégának, hogy vigye el, mert nincs sisakom.
Eszembe jutott Rui, az achadinhai barátom.
Felültette az olaszt a motorjára, és elvitte Rui Coutóhoz.
Tony megkérdezte, akarok-e venni néhány kiló kokaint.
„Nem kell, van már elég.”
„Itt van kint a tulaj.” „Hogyhogy kint?”
„Az olasz megszökött a börtönből.”
„És az ajtóm előtt hagytad? Hozd be!”
Nem sejtettem, hogy pár nappal később
ott dekkol majd nálam a tulaj. A francba!
Rui elkezdett gondolkodni, miben segíthetne a fickónak.
Talált helyet, ahol alhatott.
Kapott egy sört, rendeltem neki egy tányér polipot,
ő meg elkérte a telefonomat.
Odaadtam neki. Fertőtlenítőt kért a lábára.
Nadrágot viselt, alatta meg melegítőt.
Megvágta a lábát, amikor átugrott a szögesdróton.
Fertőtlenítőt kért, én meg szereztem neki.
Aztán felhívta a haverját,
és hallottam, hogy azt mondja, jó családnál van.
Amikor letette a telefont,
azt mondta, nem akar gondot a családomnak, de nem tudta, hogy drogot árulok.
Kevesen voltunk.
Alig hat-hét fő dolgozott a kábszerosztályon.
Sok problémát kellett kevés emberrel megoldanunk.
Bejártuk, átkutattuk a partot,
további csomagokat kerestünk.
Gyakran láttuk a nyomozókat a kávézókban, az utcán…
Civil autókban. Akkoriban az emberek nem tudták, hogy lehetnek civil autóik.
Sok embert elkaptak ezekkel a kocsikkal.
Mindenhol rendőrök voltak, főleg Rabo de Peixe-ben.
Hónapokon át keresgéltek.
Volt, hogy az ajtó előtt álltunk házkutatásra készen,
és nem azt kiabálták, hogy „Zsaruk!”, hanem azt, hogy „Itt a Lopes!”
Ez volt a vészjelzés.
Mire jöttek, már minden el volt rejtve.
Eldugták a falakban, a mezőkön…
Soha otthon, mindig a házon kívül.
Egymástól is lopták a drogot.
Ha sokáig ott hagyták valahol, és lehetett tudni,
hogy sok cuccot dugtak el, előfordult, hogy megdézsmálták.
Elásták, fél év múlva visszamentek, és csak egy picike maradt.
Alig valami a tíz kilóból. Jót bulizott, aki megdézsmálta.
Parti egész éjjel. A tolvajok is jól jártak a cuccal.
Volt egy kollégánk a rendőrségen,
aki szintén bizniszelt a drogokkal.
Megtartott pár kilót magának.
Később letartóztatták és kirúgták.
Néha menekülnöm kellett a zsaruk elől. Féltem tőlük.
Féltem, mert rengetegen voltak.
Sokan jól kerestek, sokan meggazdagodtak.
Ez lopáshoz és rablásokhoz vezetett.
Sok arany és gyémánt is eltűnt.
Aztán elkezdtek cuccozni, de nem tudták, mit tolnak.
A pénz elfogyott,
és a kokain egy csomó embert vitt a sírba.
A romlásba.
Már az is elég aggasztó helyzet volt,
hogy meg kellett próbálnunk előkeríteni az elveszett kokaint,
de most még Quinci elfogása is a nyakunkba szakadt.
Az a fura, hogy többé nem hallottunk az olaszról.
Ez pedig felkeltette a kíváncsiságunkat, méghozzá nem is kicsit.
Csak kevesen tudták, hogy itt van.
A hajós haverom tudta.
António bácsi, a jóbarátom is.
Pacheco nem tudta, pedig ő volt a legjobb barátom.
Rui próbálta…
Tudod, mire gondolok?
Nem mondta, hogy ott van az olasz a kokainnal.
Nem akarta elmondani. Nem tudom, miért.
Három hétig volt itt, és senki sem tudott róla.
Én éltem a mindennapjaimat, ő meg a középső házban dekkolt.
Volt ott vagy 400 bála fű.
Adtam neki egy tölthető fluoreszkáló lámpát,
plusz volt Johnnie Walkere meg Marlborója.
Mindig megkapta, amit kért.
És elmondta, hogy két hete nem evett.
A kokaint korpával keverte, és abból tekert cigit, hogy elűzze az éhséget.
António telefonkártyákat szerzett.
Vett vagy 20-at, jó sok ponttal. Kinek kellettek?
Mindegyiket csak pár másodpercig használta, nehogy elkezdjék felvenni,
ha esetleg lehallgatnák őket a zsaruk.
Aztán elkezdtünk beszélgetni,
és azt mondta: „Rui, holnap elmegyek.
Jövő héten már lesz fuvarom. Ez az életem.”
Eljött az unokatestvére, és megbeszélték,
hogyan vihetnék ki innen észrevétlenül.
A kikötőn át biztosan nem.
Találkoztam az unokaöccsével és az unokahúgával.
Sírva ölelgettek, annyira hálásak voltak azért, amit a bácsikájukért tettem.
Jött egy halászhajó Madeiráról,
és végighaladt az északi part mentén,
az vette fel, hogy megszökjön vele.
Az volt a terv, hogy érte jön egy hajó, és elvisszük…
Egy haverom elviszi a Formigas-szigetekre.
Akkoriban úgy gondoltam, és ezt elmondtam João Soares főfelügyelőnek is,
hogy türelmesnek kell lennünk.
Valószínűleg megbújik valahol,
és csak akkor…
Úgy becsültem, hogy egy hónapon belül megpróbálja elhagyni a szigetet.
2001. JÚLIUS 16. RAZZIA
António Pacheco és Rui Couto esetében is volt házkutatási engedélyünk.
A 30 napos határidő július 16-án, egy hétfői napon járt le.
A venezuelai két kiló kokain miatt.
Bejövünk hétfő reggel 6:15-re,
összehívjuk a csapatot, és elvégezzük a házkutatásokat.
Amikor jöttek, és ajtót nyitottam, rögtön kérdeztem: „Rendőrség?”
Kinyitottam az ajtót: „Már megint a rendőrség?
Ezúttal mit akarnak?” Beengedtem őket, nem volt nálam semmi.
Kinyitottam az ajtót, ők meg…
Mondom: „Minek ez a sok fegyver? Tegyék le őket!
Itt van a babám és a feleségem is.”
„Öltözzön fel, uram!” Bokszeralsóban voltam.
Felöltöztem.
Kérdeztem, hogy drogok miatt jöttek-e, mert itt nincsenek.
„Ne mozduljon, uram!” „Nincs itt semmi olyasmi.”
De elfelejtettem, hogy a nappaliban van egy doboz heroin,
meg egy doboz kokain.
A kokó zacskókban volt a vécé alatt.
A zsaruk láttak az ablakból. Mondtam nekik, hogy megkötöm a kutyát.
Azt felelték, hogy jó, mert különben golyót kapott volna.
A rendőrök egyszerre voltak nálam és Ruinál.
Fogtam a mobilomat,
odaadtam neki a kulcsokkal együtt,
mire ő: „Kié ez a telefon?” „Az enyém.” „Lopes, vedd el!”
Én meg tiszta erőből a falhoz vágtam. Még a lábam is megsérült.
Nézzék, hogy néz ki ez a hely!
Ez egy szép tiszta, lakott ház volt, amikor idejöttünk.
Ez már nem ugyanaz, teljesen lepusztult.
Rui ebben a szobában volt.
Fel volt háborodva, hogy már megint rendőri intézkedésnek vetik alá.
Először meglepődött, aztán bedühödött: „Már megint maguk?”
Megszoktuk az ilyesfajta reakciókat.
Az a Rui Couto, aki annak idején ideérkezett,
teljesen más volt, mint a mai énje.
Azt hiszem, a házában nem találtunk semmi fontosat,
kivéve 250 000 pesetát.
Spanyolország 2000 kilométerre van.
Mit keres 1250 eurónyi peseta egy házban az Azori-szigeteken?
Az egész területet átkutattuk.
Akkor persze nem így nézett ki, rendben tartották.
Kijöttünk… Sokszor előfordul, hogy a drogot,
a pénzt, a mérleget és más bűnjeleket a házon kívül,
a megszokott kutatási területen kívül rejtik el.
Frissen mozgatott földet, gyanús lyukakat kerestünk.
Bejártuk az egész telket,
és odaértünk ahhoz a lejtőhöz,
ami egy két méterrel alacsonyabb részre vezetett.
Van ott egy természetes fal
és egy melléképület.
Körülnéztünk a terepen,
és akkor valami zajt hallottunk.
Ennek hallatán átmentünk a másik oldalra.
Onnan szúrtam ki az ajtót.
Amikor ideértem,
megláttam odafent egy dobogót,
két méter húsz centi magasan,
szalmával borítva. A másik oldala nem látszott.
A szalma felvezetett abba a sarokba.
Látszott, hogy ki van taposva,
mintha valaki sokszor járt volna rajta.
Mivel nem tudtam, ki van ott,
elővettem a fegyverem,
és elindultam a fal felé.
És ahogy haladtam, meghallottam…
Quinci hangját.
És azt mondta olaszul: „Áll, ne lőj! Én vagyok az, Quinci.”
Nem hittem a fülemnek.
Amikor felállt, és rám nézett, azt mondta…
Olaszul beszélt.
„Már megint te, Lopes! Te vagy a démonom.”
„Te vagy a démonom.”
Mire én: „Nem, csak rossz helyen voltál rossz időben.”
Végül letartóztattuk Quincit,
ami szerencse volt ugyan, de a szerencséért is tenni kell,
nem pottyan az csak úgy az ember ölébe.
A zsaruk Rui házából felhívták a társaikat, akik velem voltak a kocsiban,
hogy megtalálták a szökevényt.
Én meg: „Milyen szökevényt?” „Hát a szökevényt.”
„Milyen szökevényt?” „Az olasz szökevényt.”
„Basszus, mekkora mázlitok van!”
ELFOGTÁK AZ OLASZT
Beültem a kocsiba. A reggeli lapok megírták:
„A férfi Achada do Nordeste-ben került elő.”
Beértünk a rendőrségre,
és Pacheco ugyanabban a dzsipben jött, mint az olasz.
Megérkeztek, és az olasz ilyet szólt: „Vizet kérek.”
Mire Pacheco: „Hisz ez az olasz!”
A rendőr meg: „Azt állítod, nem tudtad, hogy ki ez?”
De Pacheco tényleg nem tudta. Azt hitték, viccel.
Mikor odaértünk, Pacheco azt kérdezte: „Tényleg nálad volt a faszi?”
Basszus…
Az olaszt bevitték, én meg kint maradtam egyedül a kocsiban,
ami az út közepén parkolt.
A taxisok csak néztek. Kiszálltam, mintha zsaru lennék.
Kiszállok a kocsiból, becsukom az ajtót.
Átmegyek az árkádok alatt, megnyomom a csengőt.
Jön a portás. Mondom: „És velem mi lesz?”
Kinyitotta az ajtót, és bementem. Soha többé nem láttam.
Tizenegy év börtönre ítélték Antonino Quincit,
az olasz férfit, aki hat hónapja
kokainnal árasztotta el São Miguel szigetét.
A bíróság bizonyítottnak találta,
hogy Quinci jachtján érkezett az az 500 kiló, amit júniusban foglaltak le,
és ami tucatnyi fiatal túladagolását és három halálát okozta.
2001. DECEMBER 14. AZ ÍTÉLET
Kilenc év börtönt kaptam.
Hat év, nyolc hónap. Tizenegy lett volna.
A drog nem fizetődik ki.
Egyszer megkérdeztem a bírót:
„Hét, nyolc vagy kilenc év börtönt kapok
kereskedelemért?”
Kérdezte, van-e mondanivalóm. Mondtam, hogy van.
Ha kereskedőként ítél el…
Számomra az a kereskedő, akinek ebből vagyona van,
és pénzt keres vele.
Én csak apám pénzét szórtam el.
Nem ugyanaz, ha valaki bűnözőként gondolkodva
akar profitot termelni a drogokon,
és ha valaki csak a saját fogyasztására próbál pénzt szerezni.
Ez egy fontos különbség.
Az egyik beteg, és csak emiatt bűnözik.
A másik pedig bűnöző, aki profitra hajt.
Az ő esetükben indokolt a súlyos büntetés,
mert a kereskedelem és a fogyasztás halálesetekhez vezet,
tehát a kereskedők büntetése legyen is szigorú.
Amikor bekerültem a börtönbe,
hámlott a bőr a kezemről,
annyit fogdostam a kokót, törtem a téglákat, és porcióztam.
Bementem a gyengélkedőre, és a nővér azt mondta:
„Rui úr, nem volna szabad vegyszerekkel dolgoznia.”
Mondtam, hogy már a börtön előtt ilyen volt a kezem, és a kokaintól van.
Este hét, be vagyunk zárva, megérkezik a drog.
Kopognak az ajtón.
„Rui, készíts elő alufóliát, kóstold meg ezt!”
Ki adja a drogot? Az őr.
Egy haverom bejött a böribe hasisért, mert kint nem tudott szerezni.
A látogatásán hét tömböt hoztam ki neki a cellából.
Az őr mondta is: „Sokat mászkálsz, Rui!”
Eljátszottam, hogy papírokat viszek az ügyvédnek.
Hét adagot rejtettem el közöttük.
Odakint nem volt hasis, de a börtönben bőven akadt.
Mi a fasz?
Kint nem volt, be kellett jönnie érte.
A rendőrök azért nem találták meg a kokaint Ruinál,
mert amikor bekopogtak az ajtón,
Rui fogott egy kis műanyag dobozt…
A fürdőszobában rejtette el.
Volt egy vécékeféje.
A dobozt betette alulra,
a kefét meg rá.
A zsaruk ehhez nem akartak hozzányúlni, úgyhogy nem látták.
Végül a tesója találta meg a dobozt.
A tesóm, Luis egyszer jött be hozzám, és utána többé senki se látta.
Elvitte Rui kocsiját, ami ott állt nála.
Beszívott vagy belőtte magát, nem tudom.
Nordeste felé indult, és nem tudott bevenni egy kanyart.
Belesodródott egy szakadékba, a folyóba esett, és meghalt.
És ott maradt. Csúnya ügy.
Már a börtönben ültem, amikor pár héttel később
apám kikészült, hisz nem erre nevelte a fiait.
A tesóm temetésén
a rokonok a szobájában találtak apámra, le akarta szúrni magát.
Depressziós lett. Apám jó ember volt.
Jó ember volt.
Egy faszi a kontinensről került a mi börtönünkbe.
Ő mondta nekem, hogy tudomása szerint
az olasz ölette meg a testvéremet.
Hihetetlen, hogy mit ki nem talált! Egyből bemostam neki egyet.
Ezt azért, mert a szájára vette a tesómat.
Aztán kapott még egyet, mert hazudott. Vágod?
Valami hiányzott. Úgy éreztük, hogy kihagytunk valamit.
És ez a valami Quinci volt. Ő is áldozatnak tűnt,
főleg miután kiderítettük, hogy valószínűleg nem egyedül érkezett.
De ő vitte el az egész balhét, ő vállalta a felelősséget.
Később, a kihallgatáson visszatáncolt.
Letagadta, hogy megmutatta a helyszíneket.
De joga volt a védelemhez, és ő ezt a szerepet játszotta.
Talán a védője tanácsolta,
hogy próbáljon megszabadulni ettől a felelősségtől,
a São Miguelen okozott pusztítás terhétől.
Rájöttünk, hogy hiányzik a kirakós egy darabja.
Hol van Quinci?
Antonino Quinci Coimbrába került.
Egy ideig a coimbrai büntetés-végrehajtási intézetben ült,
ahol kincses térképeket árult.
Térképeket rajzolt a szigetről, és X-szel jelölte rajtuk a kincset.
Volt, aki megvette a térképet, és eljött az Azori-szigetekre,
hogy előkerítse a kincset,
amit egy kezdetleges rajzon jelöltek meg egy X-szel.
Egy-egy X a térkép adott milliméterén
akár tíz kilométeres partszakaszt is jelölhetett,
amit lehetetlen volt átfésülni.
Rákérdeztem a térképekre, ő meg csak nevetett
a maga jókedvű módján, és azt felelte:
„Azzal keresek pénzt cigire.” Valami ilyesmit mondott.
Az ő élete továbbra is a csempészetről és a drogokról szólt.
A Rabo de Peixe-iek pedig továbbra is a drog áldozatai maradtak.
Az élet véget nem érő, igazságtalan körforgás.
Tagadhatatlan,
hogy a művelet,
amely során lefoglalták a kokaint,
történelmi fordulópontot jelentett a kábítószer-fogyasztásban São Miguelen.
Évekig tartott.
Ez egy négy, öt, hat éven át tartó buli volt, ami folyamatosan pörgött.
Dübörögtek a klubok,
mindenki tolta a vécékben…
Mindenhol ez ment.
Éjjel-nappal rock and roll.
Az a cucc mindenhová eljutott.
Bostonba, New Yorkba, Montréalba, Torontóba,
a Rhode Island-i Providence-be…
Repülőn és hajón szállították.
Kétféleképpen lehetett kivinni.
Egyrészt személyesen, mondjuk valaki Amerikából meglátogatta a rokonokat.
Az azori-szigeteki drogkereső kutyák…
Azok inkább sajtot kerestek, nem vágták a kokót.
Aki okos volt, megszedte magát, és lelépett Kanadába meg Amerikába.
Voltak, akik kávézókba, bárokba, lakásokba fektettek be.
És ismerek olyanokat is, akiknek eltűntek az elásott pénzeszsákjaik.
De sokuknak soha életében nem volt ennyi pénze.
Ők lettek a legsikeresebbek.
Félretették a pénzt. Soha életükben nem láttak ennyit.
Milliomosok, gazdagok lettek.
Ez volt a válasz az imáikra.
Még ma, több mint 20 évvel később is azt beszélik,
hogy van még abból a kokóból elrejtve valahol.
Ez az.
Ezt az egész utcát én csináltam.
A járda, a beton…
2009-ben
ide jöttem az Azori-szigetekről.
Itt született a fiam, Lassandro.
Lassandro Prince. G3. Kilencszáz grammal.
Amikor megszületett, gépekre kötötték,
nem tudtuk, hogy megmarad-e, vagy sem.
Apám azt mondta:
„Most már több gyereked is van, ideje észhez térned.” Bla-bla-bla.
Megígértem neki,
hogy abbahagyom a dílerkedést,
kiszállok ezekből a dolgokból,
és rendes életet élek.
Ami jót vagy rosszat tettem, továbbadom a gyerekeimnek,
hogy megpróbálják jobban csinálni.
Apám azt mondta: „Rui, ennek vége.”
Apám nem vitt el a bankba,
sem a halpiaci gyűlésekre…
Érted?
Semmi ilyesmi. De én megtanítom a gyerekeimnek,
mit kell tenniük, hogy tudják, mi a dolguk a jövőben.
Különleges kötődést érzek
nemcsak a sztori, de Rabo de Peixe iránt is.
Persze vannak problémák, de hát hol nincsenek?
Rabo de Peixe-t elhagyhatjuk, de az nem hagy el minket.
Megmarad belőle valami varázslatos.
Ha börtönbe kerülsz, az életed…
teljesen tönkremegy.
A börtönévek
zárkózottá teszik az embert.
Nem nyíltam meg sem lányok, sem fiúk előtt.
Jó sokáig, talán három-négy évig.
Aztán rájöttem, hogy vissza kell találnom a régi önmagamhoz.
Ahhoz a vidám, viccelődő sráchoz…
Szóval így.
Szar volt.
A függőség olyan, mint egy alvó sárkány.
Elalszik, amikor az ember elvonóra megy,
és egy ideig tiszta marad.
De ez a fenevad felébredhet,
a drogfüggőség bármikor visszatérhet
egy instabil szituációban,
egy váratlan élethelyzetben.
Ami lehet szakítás, egy szerettünk halála,
a munkánk elvesztése vagy bármi más.
A fenevad alszik, de bármikor felébredhet.
Rácsúsztam a szintetikus cuccra,
és mindent elvett, amit szeretek.
Elvette a családomat, mindent, basszus.
Kifordultam önmagamból.
Az a szar megváltoztatja az embert.
Vissza akarom csinálni…
Elvesztettem a feleségemet, a gyerekeimet…
A drága feleségem…
És hát… a könnyű pénz könnyen megy.
Az sem jó dolog.
A család hiánya volt a legrosszabb.
Ja.
Amikor a fiam kórházban volt,
sokat imádkoztam.
Azt mondtam: „Uram, kérlek, tégy meg nekem valamit!
Ha a fiam túléli, leállok mindennel.
Végleg leállok.
Nem bántom többé az embereket,
nem szennyezem az életüket ezzel a méreggel.”
És ezt az ígéretemet a mai napig tartom.
Hallani sem akarok róla, nincs vele semmi dolgom.
Számomra ez szemét, hulladék.
Egy szar, ami családokat tesz tönkre.
Egy hazugságokkal teli élet,
az árulók és spiclik élete, a…
Még a legjobb barátod is tarkón lőhet,
ha túl sok a cuccod.
A drogok világában nincsenek barátok.
A drog világában nincsenek barátaid.
RUI COUTO A BÜNTETÉSE LETÖLTÉSE UTÁN
MÉLY DEPRESSZIÓBA ESETT A FIA HALÁLA MIATT.
A SZINTETIKUS DROGOK RABJA LETT, ÉS ÚJRA LETARTÓZTATTÁK.
ÖNKÉNT VÁLLALTA AZ ELVONÓKÚRÁT. VÁRÓLISTÁN VAN.
ANTÓNIO PACHECO ÚJ ÉLETET KEZDETT,
ÉS MINDMÁIG UGYANABBAN A FALUBAN ÉL.
SOHA TÖBBÉ NEM TARTÓZTATTÁK LE.
Ezeket a motorokat, ezeket az alkatrészeket időigényes elkészíteni.
TONYT 25 ÉVVEL EZELŐTT KIUTASÍTOTTÁK AZ USA-BÓL,
ÉS TÖBBÉ NEM TÉRHETETT VISSZA.
ARRÓL ÁLMODIK, HOGY EGY NAP VISZONTLÁTHATJA A CSALÁDJÁT AMERIKÁBAN.
TELMO SIKERES HALNAGYKERESKEDÉST ALAPÍTOTT.
TOVÁBBRA IS RABO DE PEIXE-BEN ÉL.
A járda, a sarkok. Minden.
SANDRO G AZ USA-BAN ÉL FELESÉGÉVEL ÉS HÁROM GYERMEKÉVEL.
VAN EGY SIKERES ÉPÍTŐIPARI CÉGE, TÖBB MINT 40 ALKALMAZOTTAL.
EGY BÍRÓSÁGI VÉGZÉS ÉRTELMÉBEN NEM HAGYHATJA EL AZ USA-T.
2009 ÓTA NEM TÉRT VISSZA AZ AZORI-SZIGETEKRE.
ANTONINO QUINCIT 2021-BEN BRAZÍLIÁBAN,
EGY HAJÓN, 630 KG HASISSAL VETTÉK ŐRIZETBE.
A RAKOMÁNYT A VÍZBE DOBTA,
DE A RENDŐRÖK TETTEN ÉRTÉK, ÉS AZ ÁRUT IS KIEMELTÉK.
KILENC ÉVRE ÍTÉLTÉK DROGCSEMPÉSZETÉRT.
ÚJRA MEGSZÖKÖTT, A BRAZIL HATÓSÁGOK JELENLEG IS KÖRÖZIK.
A SZEGÉNYSÉG ELLENÉRE RABO DE PEIXE MA MÁR TURISZTIKAI CÉLPONT.
A FALUT KÍVÁNCSI TURISTÁK EZREI LÁTOGATJÁK.
RABO DE PEIXE TÖRTÉNETE IHLETTE
MINDEN IDŐK EGYIK LEGNÉZETTEBB SOROZATÁT.
RABO DE PEIXE SOHA TÖBBÉ NEM LESZ MÁR UGYANAZ.
A honvágyam kínoz engem
Gyerünk, gyerünk
Nem lesz soha vége ennek
Mindenki erről dumál
Úgy ám
Szivaroznak a banditák
A napfény vár rám
Lenn a tenger partján
Meglátod, hogy mindenki
A hazáról dumál
Rapexinhók vagyunk
Mindig ropjuk a partiban
Mindig járok a partiba
Na és holnap?
Holnap megyek a partiba
Mindig megyek a partiba
A feliratot fordította: Marik Gábor