Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SÃO MIGUEL, ASORENE
Øya São Miguels fire hjørner er dekket i kokain.
Rundt 300 kilo kokain ble oppdaget i går ettermiddag
på nordkysten av øya São Miguel.
Den ble fraktet av en italiener,
som kvittet seg med hundrevis av kilo før han ble tatt.
Ja, mange trodde det var søppel.
En pakke her og der.
"Å nei. Jeg kan ikke tro det."
Han løftet hodet og så mange kilo flyte i vannet.
2,6 MILLIONER DOSER PÅ HAVET
Posen var revet opp, på ryggen hans, og kiloene falt på bakken.
Fem tusen escudo kunne betale for en liten pakke. Stappfull!
Kvinner panerte fisk med kokain fordi de trodde det var mel.
Barn markerte fotballbaner med kokain.
En vakker øy, en paradisøy.
Bare mange kilo overalt.
De hadde aldri sett kokain før.
Den ble distribuert billig.
Dette fikk fryktelige, katastrofale følger.
EN KATASTROFESONE
Jeg ble tatt med 33 pistoler og 2 000 kuler.
Noen veldig gode venner av meg døde.
Bilen var full av kola, store klumper på bakken. Han var gæren.
De var på gata hver dag.
Soloppgang til måneoppgang, hver dag.
Sto alltid en livvakt med vapen.
De rike forblir rike, og de fattige selger dop.
DEN STØRSTE FISKEN - DEN SURREALISTISKE HISTORIEN OM RABO DE PEIXE
I 2001 FORANDRET EN BÅT FULL AV KOKAIN EN ØY FOR ALLTID.
DET VAR HELL ELLER UHELL, AVHENGIG AV HVEM DU HØRTE PÅ…
Adrenalin funker nesten som narkotika.
Det fører til avhengighet. Det er avhengighetsdannende.
Og det er sant at politiets makt er avhengighetsdannende.
Jeg kom i kontakt med våpen i Angola. Jeg ble født der.
Jeg var åtte år da jeg fyrte av første gang.
Det var normalt, for på den tiden intensiverte frigjøringsbevegelsene
fiendtligheter, og det var massakrer.
Så staten følte behovet for
å dele ut våpen til sivile, så de kunne beskytte seg.
Jeg kom til Asorene i 1993.
Jeg begynte å jobbe i narkotikaavdelingen i 1994.
Finne bevis, narkotika, penger… Det er som å leke katt og mus.
Jeg pleier å si at jegeren er på én side, og byttet er på den andre.
Og så slår adrenalinet inn.
I 2015 HØRTE VERDEN OM HENDELSENE I SÃO MIGUEL.
EN SEILBÅT. EN ITALIENER. KOLA PÅ HAVET.
TO SKREV EN SAK I EL PAÍS. DE SPANSKE KVINNENE.
Min første kontakt med øya São Miguel var i 2009.
Jeg kom hit 25. juni
for å jobbe i portugisisk offentlig fjernsyn,
men endte opp i portugisisk offentlig radio.
Min første kontakt med Asorene var i 2010.
Jeg reiste til São Miguel fordi broren min studerte biologi der.
Etter fire dager med sightseeing sa han: "La oss dra til Rabo de Peixe."
Jeg husker at vi ankom Rabo de Peixe, og så sa broren min:
"Lukk vinduene og lås dørene. Dette er et område med…"
Jeg tror han sa "konflikt". Jeg husker ikke uttrykket.
FORFATTER AV SANGER SOM…
Rabo de Peixe betyr alt for meg.
Jeg vokste opp blant rapexinhos, med fetterne mine.
Ingenting er enkelt eller gitt i Rabo de Peixe.
Folk jobber hardt.
Sjøfolk, fiskere, kalde folk.
Det var ikke tilrådelig å reise dit. Man ble aldri invitert.
Inntil nylig hadde det vært det fattigste nabolaget i Europa,
med et høyt nivå av analfabetisme.
Hva skjedde her?
Det føles som om det var en brutal storm som satte frykten i alle disse menneskene.
Det var ikke fattigdom. Det var en følelse av at noe hadde skjedd.
I 2001 hadde masse kokain kommet på øya
med en seilbåt som hadde tatt skade.
Mesteparten endte opp i Rabo de Peixe, drevet inn med tidevannet og den slags.
De hadde aldri før sett kokain.
Da jeg kom til Asorene, ante jeg ikke hvor mye kriminalitet det var.
Om noe skjedde, visste vi hvem gjerningsmannen var.
Og tyvegodset var kanskje verdt fem euro.
En pudding, et stykke kjøtt, noe sånt.
Kriminaliteten var nesten barnslig.
På midten av 1990-tallet så vi en helt annen kriminell virkelighet på Asorene.
De som kom hjem fra USA og var vant til væpnede ran,
ga sin kriminelle kunnskap videre til folk som begikk forbrytelser her.
I USA kalte de dem portugisere.
I Portugal kaller de dem amerikanere.
De er ingenstedsborgere.
Jeg er fra Rabo de Peixe Men ikke vær redd
Billig sprit gjør meg tørst Jeg er en diger fyllik
Jeg så aldri på pistolen Og gikk aldri på skolen
Vandret nedover gata Solgte Coca-Cola
Jeg skal ikke gråte
Dette livet var ikke for meg
Jeg skal ikke gråte
Jeg er fra São Miguel.
Jeg flyttet hit med foreldrene mine. Jeg var ni år.
Vi dro til Boston-området, Winter Hill.
En italiener, irsk område, et mafiaområde.
Det var der jeg vokste opp.
Da jeg var 13, viste fetteren min meg
hva kokain var,
og jeg begynte å selge dop for ham.
Du må gi mer på. Vær litt mer som…
Vi viser mer stil der.
G2! Jeg forlot gata
Herregud.
-Jeg må ta det igjen. -Yo. Stopp.
Mario, sett ham i båsen. Gå inn i båsen.
Det må spilles inn på vinyl.
HISTORIKER
Integreringen av folk som kom hjem igjen
var aldeles ikke enkel.
Mange ble sendt tilbake dit på grunn av dop.
De ble sendt hjem igjen på grunn av slåsskamper, stjålne biler…
De var folk som ble stemplet som kriminelle.
Men da de kom til denne lille øya,
kunne de ikke begå de samme forbrytelsene.
De hadde sittet inne og sonet straffer.
De ble kjørt til flyplassen og satt av i Ponta Delgada.
Enkelte familier nektet å ta dem inn.
De ble sendt tilbake. De fleste hadde ikke familie her.
Hva gjorde de her? De kjente ingen.
Den kriminelle arbeidsstyrken økte.
De aller fleste fortsatte å bruke narkotika.
De måtte betale for den, så de begynte med småkriminalitet.
Det var voldelige situasjoner
der de som kom hjem måtte bruke dop og begikk alvorlige forbrytelser.
DEN AMERIKANSKE DRØMMEN BLE ET MARERITT FOR MANGE ASORERE
DE ER INGENSTEDSBORGERE. DE HJEMKOMNE.
HJEMKOMMEN
Hvor gammel var jeg i 1969?
Jeg var åtte, og vi dro til USA, til New Jersey,
en enorm by, og ingen snakket portugisisk på skolen.
Og jeg, en liten gutt fra et lite sokn,
var redd blant alle disse menneskene,
så jeg fulgte etter klassekameratene mine.
Jeg fulgte etter fordi jeg ikke hadde annet.
Jeg kunne ikke snakke engang.
Så det var litt vanskelig.
Tony var innblandet i andre situasjoner
småkriminalitet, salg av små mengder narkotika.
Det kriminelle aliaset hans var Fenais Tony.
Denne Lopes var en smålig liten purk
som prøvde å vinne medaljer ved å sette folk i fengsel, som med meg.
Folk sa han var veldig slem,
og at han ikke likte folk som tok dop eller smuglet.
Rui Couto…
Jeg husker ikke helt.
Jeg tror han kom fra USA,
og hadde blitt dømt for dopsmugling i USA.
Jeg vet ikke om det var væpnet ran, men iallfall narkosmugling.
Jeg tror han ble sendt hjem fra USA,
og så slo han seg ned på nordkysten, i Achadinha.
Rui Couti kom fra USA. Han ble sendt hjem.
Og i Achadinha
var det ikke mange som snakket engelsk eller røykte gress,
men det gjorde Rui Couto.
Rui er herfra, altså New Bedford. Han ble sendt tilbake dit.
Rui vet hva kola er.
Rui er gangster.
Han er en bra fyr.
Han er en av oss.
"DEN EKTE GANGSTEREN"
Jeg begynte med narkotika i USA i en alder av 16.
Jeg vant en tegnekonkurranse.
Jeg ble tilbudt et stipend for å gå på Boston universitet,
og jeg takket nei.
Moren min sa alltid: "Vår Rui kunne vært en herremann i dag."
Men det var noe… jeg vet ikke.
Så ble jeg tatt med cannabis i 1978 og satt i fengsel i ett år.
Så ble jeg frivillig sendt hjem til Asorene.
Om jeg hadde blitt i USA, ville jeg vært død nå.
Jeg kom hit og vervet meg i militæret.
Jeg hadde det kjempemoro, og de lot meg reise til Terceira.
Jeg likte det. Jeg var bartender.
Det var bra for meg. Jeg solgte gress i hæren.
Det skulle jeg ikke ha sagt.
Asorene er en veldig avsidesliggende region.
Øyene er i Nord-Atlanteren,
rundt 800 nautiske mil fra det portugisiske fastlandet
og 1 600 nautiske mil fra amerikakysten.
Alle seilfartøy som kommer fra den amerikanske kysten,
det første stedet de når på vei til Europa,
den første delen av Europa, er alltid Asorene.
IFØLGE EN NARKOHANDELSRAPPORT FRA EUROPOL OG EU
ER ASORENE HOVEDPORTEN FOR KOKAIN INN I EUROPA.
SKJULESTEDET 7. JUNI 2001
Det var en fiskeralarm,
fra en mann som fisket med stang.
Han så narkotikaen,
pakkene med narkotika,
og varslet politiet.
Jeg dro på fisketur med en kollega.
Han hadde allerede fått masse fisk.
Han dro, og så dro jeg etter 15-20 minutter.
Da jeg dro, så jeg blyet på bakken.
"Så mye bly! Jeg gjemmer det i hulen."
Det tok en stund, det var tungt. Jeg gjemte det i hulen.
Da jeg kom tilbake til hulen, så jeg mange flere poser der.
Så plukket jeg opp en av dem og pakket opp gummien.
Jeg pakket opp gummien,
og så tok jeg av plasten, og mer plast, og så enda mer gummi.
Det tok nesten en halvtime å pakke opp én pakke.
Så så jeg en hvit tavle.
Jeg tok den ut og banket på den for å se hva det var. Men jeg er ikke dum.
Jeg ville se om det var dop eller noe annet. Men så var det dop.
Det var en veldig steinete bakke,
og så var det en ganske grunn grotte,
kanskje 30-50 meter unna bølgene.
Stien var markert, så den kunne bli sett fra havet.
Noen kors, noen brukne siv…
Stien var markert.
Da jeg kom opp dit, så jeg Zá Manel Brasileiro.
"Hei, Parceiro. Fin fisk du har der. Har du fått mye?"
"Jeg har fått noe enda bedre."
Jeg tok ut det jeg hadde under, tok av all plasten og viste det til ham.
"Det er ikke dop. Det er rein kokain!"
Jeg tror PSP og det maritime politiet beslagla narkotikaen.
De dro til åstedet og tok dopet med til Ponta Delgada.
Så lette de rundt på det konkrete stedet der de fant de 277 pakkene,
og de fant ikke noe mer.
Ryktet spredte seg til alle,
barn, kvinner og menn, alle dro ned dit.
De kom ned dit, vandret ut i vannet og hentet ut alt dopet.
De dro opp nesten 420 kilo.
Rundt 300 kilo kokain ble oppdaget i går ettermiddag
på nordkysten av São Miguel.
Det har pågått en stor politiaksjon siden,
så politiet vil ikke gi ut flere detaljer om saken.
Fra da av begynte vi å undersøke seilbåten.
Folk meldte fra om at seilbåten hadde seilt langs nordkysten
mot Rabo de Peixe.
Vi fant ut at båten hadde satt seil fra havnen i Rabo de Peixe,
på vei mot vest.
Den stoppet i en kort periode i Pilar da Bretanha-området,
der den først ble losset.
Senere hørte vi at den hadde kommet inn i havnen i Ponta Delgada.
Vi sendte et team dit med én gang, og enda et til Rabo de Peixe.
Rabo de Peixe er et vanskelig sted å jobbe.
Det er vanskelig for oss der ute.
Plutselig er vi omgitt av folk, og vi kunne ikke risikere å være for nære.
Det ville satt etterforskningen i fare og fått ham til å fordufte.
Vi hadde en annen pågående sak
der det var en klar forbindelse
mellom de involverte partene og Rui Couto og Tony.
Jeg ankom Asorene og møtte min venn Tony den andre dagen.
Vi gikk en tur.
Så begynte vi å prate. "Jeg er fra USA…" Og så videre.
Vi begynte å snakke engelsk.
Gress. Så jeg ga ham litt gress.
Gutten kom for å treffe meg hver dag.
Det var ikke for å få gress. Han kom for å prate.
Så møtte jeg Rui Couto.
Pacheco er som en bror. Han er mer enn en venn.
Han er som en bror.
Jeg begynte å selge kola.
Alltid rein kola. Jeg dro til Venezuela to ganger.
Første gangen svelget jeg nesten en kilo kokain.
Fyren sa at han ikke hadde sett en pakke sprekke i sine 30 år som smugler.
De gjør det så bra, og jeg så det.
De bruker hvite seglpresser.
De har fem, sju og ti gram.
Jeg tok de minste. Jeg klarte ikke å svelge de største.
De har det i en presse og forsegler det i gjennomsiktig plast.
De stikker inn fingeren, binder den med tanntråd og klipper den.
Og så, en finger til, en knute inni den andre,
strekker og gjentar fire ganger.
Så dypper de den i ren honning, som danner et lag på gummien
som beskytter den mot magesyre, så den ikke sprekker.
For å svelge den, legger de den i en skål med is for å bedøve halsen.
Jeg svelget ti og gikk rundt i leiligheten.
Og så litt kyllingsuppe, bare en skje,
for å få magen til å slappe av.
Så ga de meg en sprøyte, og hasta la vista.
Første gang gikk jeg og la meg.
Jeg fikk litt panikk. Jeg trodde det ville ta livet av meg.
Jeg hadde det i magen i tre dager.
Du kan drikke suppe, øl eller whisky. Hva som helst.
Bare ikke spise for mye.
Du kan ikke drikke melk eller yoghurt, ingen melkeprodukter.
Jeg kom til Asorene, og så drakk jeg et glass melk
og satt i badekaret som ei verpesjuk høne.
Har jeg hørt, iallfall!
Første gang jeg var i Asorene, var jeg i Porto Formoso.
Jeg ble tatt i å røyke hasj, til en verdi av 500 escudo, tror jeg.
Nei, det var fortsatt tusen escudo. Nei, 500. Minst mulig.
Og jeg betalte 65 000 escudo.
Dommeren sa: "Mr. Rui, du driver ikke med hard narkotika, vel?"
Jeg sa: "Nei, frue." "Hold deg til det svake."
Så sto jeg foran henne med 2,5 kilo kola.
Hva i helvete!
Og hun husket det jævla trynet mitt!
Rui Couto dro til Venezuela. Han ble sendt dit
for å komme tilbake med to kilo kokain.
Rui Couto ankom Lisboa med en annen ung gutt som het Rui, fra Ribeira Grande,
som ble hyret til å ta på seg skylden om noe gikk galt.
Han var bare kurer,
som bar kofferten og tok på seg skylden om noe gikk galt, og det gjorde det.
Rui kom tilbake til øya, og han andre ble sittende i varetekt i Lisboa.
Vi ble også bedt om å avlytte telefonen deres,
så vi kunne finne ut hva de holdt på med,
hva som var av interesse der,
og om de virkelig hadde å gjøre med store mengder narkotika.
Dette var rundt en måned før øya ble fylt til randen med kokain.
SAVNEDE PAKKER 16. JUNI 2001
Havet her i Asorene ser kanskje rolig ut på overflaten,
men det er alltid mange understrømmer.
Da Antonino Quinci nærmet seg kysten, måtte han kvitte seg med lasten.
Vi fant senere et sjøkart
der han hadde notert alt, og notert ned reisen.
Han hadde også markert to tredjedeler av ruten
mellom Venezuela og Asorene,
stedet der roret ble ødelagt,
og derfra klarte han å komme seg til São Miguel.
Han visste at han måtte kvitte seg med lasten,
i tilfelle tollvesenet ransaket båten
med narkotikapakkene i fullt åsyn.
Han nærmet seg nordvestkysten av øya
og tok kursen mot Pilar da Bretanha i en gummibåt.
Det er nok der han losset det meste av narkotikaen.
Så dro han østover,
langs nordkysten, mot Capelas,
og i en vik ved Capelas-spissen,
i en liten bukt, bestemte han seg for å gjemme seg
og losse resten av dopet.
Akkurat idet han fraktet kokainen i land,
i spissen av Capelas, så han en fisker.
Fiskeren så på avstand at han tok med noe inn på land.
Quinci forankret jollen
til seilbåten og bestemte seg for
å dra tilbake i retning vest, mot Bretanha.
Der sank han lasten sammen med ankeret, med en kjetting.
Han sank den siste kokainen han hadde der.
Det var nesten 100 kilo der.
Så hva gjorde han? Han pakket dopet i poser,
tynget dem ned…
Kanskje innpakningen ikke var sterk nok
til å motstå strømmen under overflaten.
Så det fikk nok posen og pakkene til å gå i oppløsning,
og så ble de spredt rundt på øya.
Det dukket opp pakker både på nord- og sørkysten.
"Fetteren din vil prate med deg."
En dag ringte jeg ham, og han sa: "Sandro, vi er rike.
Vi er millionærer.
Du må komme til oss."
Situasjonen kom til overflaten.
Noen så det sannsynligvis. Det hastet med å finne kokainen.
Ikke én pakke. Vi snakker 100, 200, 300.
Det var så mange.
Da vi så at det var en båt i Capelas,
en yacht som hadde mistet mange kilo med kokain eller kastet den over bord,
så dro vi til Capelas for å se om vi kunne finne
et gram eller to så vi kunne feste litt.
Mange ante ikke hva det var.
De som visste hva det var, var de hjemkomne.
Ingen i verden ville trodd det.
Det er som om det var penger.
Sekker med penger som kom fra havet.
Det går for det samme.
Bare på en vakker øy. En paradisøy, så vakker…
Bare mange kiloer overalt.
Jeg begynte å undersøke.
Det var ingenting på nettet.
Overhodet ingenting.
Hvordan kunne en så vanvittig tragedie i den europeiske union,
i Europa, ikke ha blitt varslet om?
Vi begynte å legge planer
og planla en tur til Asorene for å prøve å fortelle denne historien.
Vi kom til Rabo de Peixe og møtte noen tenåringer.
Vi kom, og så sa vi:
"Vi er fra Spania, og vi undersøker det som skjedde i Rabo de Peixe."
De begynte å le.
Den reaksjonen var litt truende.
Og plutselig lente vår venn seg på en stang,
tok ut en klump med hasj som hun nettopp hadde skaffet,
og begynte å brenne den.
Mer enn 20 ungdommer begynte å omringe oss.
Så åpnet testosteronsirkelen seg, og Telmo kom til syne.
RAPEXINHO (FØDT I RABO DE PEIXE)
Han sto foran oss, så på oss og sa:
"Hva er det dere jenter vil?"
Det var sånn vi fikk adgang til hele Rabo de Peixe.
I gamle dager sultet folk her på ordentlig.
Vennene mine brøt seg inn i hus og spiste. Det var ekte sult.
Kakao, sukker, brød, tunfisk, kikerter.
Vi telte hver eneste kikert, til og med.
Vi delte boksene med kikerter på fem, seks personer.
Pølser? Jeg stjal pølser av moren min.
Bokser med pølser. Hun ble sur.
Jeg tok to stykker.
Og så gjemte jeg meg. Jeg tok en boks, to pølser,
trakk den frem og lot den stå i midten.
For moren min, Mrs. Margarida, på den tiden…
Og da vi var 12, surfet vi med finner.
Vi visste ikke hva det var.
Vi knuste det og skrapte det på steinene. Vi visste ikke.
Vi begynte å male steinene og male alt, og så løp vi.
Barn plukket det opp og tegnet på gulvet med det.
"Maria elsker João." "Luís er en dust."
Vi ville spille fotball en dag, og så var det ingen maling
vi kunne markere banen med. Da jeg kom, var den markert.
De tegnet linjene på banen med pakkene de hadde funnet i havet.
Den var spredt overalt.
Mange trodde det var søppel.
Mange pakker. Jeg vet ikke. 20, 30, 40 her,
ti, fem eller seks der, 50 der borte.
Kilo på kilo.
I Calhetas, langs hele kysten vår.
Pakkene jeg fant… Fiskere fant dem i garnet sitt.
På øyene også.
Det var som å dra på butikken og kjøpe en kilo sukker. Overflod.
Jeg fant en pakke formet som en ball, tok en kniv og skar den opp.
Jeg hørte et knirk. Jeg så at det var glass der.
Da jeg knuste den med en stein, så jeg pulveret på innsiden.
Det var en skikkelig klump.
Jeg tok ut en bit med kniven min og smakte på den.
Jeg visste ikke hva det var, og en venn som hadde vært i utlandet lenge
sa det var frityrmel og ga meg 400 escudo.
Og det var en stor klump. Så stor og så tykk.
Det var ett kilo, mer eller mindre, med gatekokain.
Og de fortalte de samme historiene.
Kvinnene som panerte fisk med kokain,
som trodde det var mel.
Eller kokain i kaffe, som de trodde var sukker.
Det var som science fiction.
Det er sant at de fortalte oss helt vanvittige historier,
men de gjentok dem stadig.
Fornuftige folk med livet i orden ga den til politiet.
Men mafiagutta begynte å spare på den. Det er jo selvsagt.
De begynte så klart å spare på den. De visste hva de skulle med den.
Mange av dem som kom hjem igjen visste hva kokain var.
De var opplært i kriminalitet.
Jeg ble tatt med 33 pistoler og 2 000 kuler.
De kjente til gatelivet.
Gatelivet innebærer dop og prostitusjon,
det innebærer bankran, drap, hva enn det er.
Vi dro til Capelas og ventet til to på natta på han som vi skulle handle med.
Han kom klokken to på natta, med et gram kola.
Så vi hadde en liten fest utover kvelden, med noen drinker og noen striper.
Dagen etter, klokken ett på dagen,
hørte jeg en motorsykkel utenfor huset mitt
og trodde de kom for å treffe meg.
Noen banket på døren. Det var Rui Couto,
med en arbeidshanske full av kokain.
Han banket på, jeg åpnet døren, han kom inn.
Han kom bort til kjøkkenbordet mitt, la ned haugen og sa:
"Kjør på med det her, så snakkes vi i kveld."
Vennen jeg handlet med spurte om jeg hadde heroin.
Jeg sa jeg hadde 100 gram.
Jeg satte meg i bilen hans, og så heiv han 300 gram bak.
"En gave til deg."
Jacky fant også mange kilo i Capelas,
men han var her også. Han var hjemme hos Rui.
Det var bare kokain. Svære klumper. En haug på gulvet.
Jeg sa: "Han er gæren." Kola stinker.
Og jeg sa: "Er det kola her?
Du har fått kola over hele bilen!"
Han sa: "Den dritten ødela livet mitt en gang,
og den vil gjøre det igjen."
Vi hadde den samtalen.
Jacky har gått bort.
Vi gjorde en handel på åtte kilo der en gang.
Han ville ha åtte millioner escudo. Én million per kilo.
Vi begynte å prute med Rui, som er bedre til det.
"Men vi er venner. Du kan gi oss rabatt og sånn."
Og de samme åtte kiloene kostet fem millioner.
Han hadde to kilo til i bilen.
I bagasjerommet hadde han pølser, tupperware og ost,
og så begynte han å selge vinglass fulle av kola. Han var gæren.
Vi snakket med ham. Mange kilo med kola.
Det var som et mirakel for dem.
Vi tenkte bare: "Å nei.
Jeg kan ikke tro at Jesus ser ned på oss fra himmelen."
For mange så var det et mirakel.
Det var en dag jeg gjorde meg klar for en seiletime,
og så så jeg en forankret yacht ved inngangen til havnen.
Når en yacht er forankret, har man et problem.
Jeg spurte om de hadde et problem, og jammen sa de:
"Ja, vi har et problem med roret. Vi vil fortøye."
Alle reparasjonene som er gjort
på alle bevegelige deler på et fartøy under vannlinjen,
alt som står under vann, må gjøres for hånd.
Du kan ikke fikse et ror uten å lage hull i båten.
Det var to mannskapsmedlemmer.
Iallfall de utenfor.
Og den yngste av dem kom med en bunke kontanter.
Det var fortsatt escudos den gangen.
En svær bunke med kontanter.
"Vi betaler. Hjelp oss å fortøye."
Jeg sa: "Jeg vil ikke ha penger. Dere trenger ikke å betale meg."
Jeg hjalp dem å fortøye, og det var det.
Alle som forankrer båten før de sjekker inn
eller drar til en havn der det ikke er myndigheter,
vekker umiddelbar mistanke.
Om du ikke er europeisk og må komme inn i Europa,
så er det første du må gjøre å ta kontakt med myndighetene.
Da vi kom til båten, var det en stige der,
og jeg tror vi ropte og ba noen om å komme ut.
Da vi nærmet oss, sa jeg: "Vi er politiet.
Vi har en ransakelsessordre."
Og håret hans var litt rufsete. Han hadde langt, krøllete hår.
Han var en høy mann, høyere enn 180, kanskje 190 høy.
En stor og sterk mann.
Han brukte en falsk identitet, Giovanni Speranza.
Jeg tror det var en italiensk identitet. Han hadde mange dokumenter.
Faktisk så fant vi enda flere dokumenter da vi gjennomsøkte båten,
som tilhørte en spansk borger ved navn Javier Gómez,
og vi fant Antonino Quincis identitet. Vi sa det var nok en falsk identitet.
Men nei. Så fort situasjonen var avklart,
forsikret Antonino Quinci oss om at det var hans virkelige identitet.
Han ønsket oss hjertelig velkommen. Vi spør alltid den ransakede:
"Vil du overlevere noe ulovlig
eller inkriminerende, eller må vi se selv?"
Og Quinci sa at det ikke var noe ulovlig der.
Jeg forklarte, kanskje på italiensk den gangen, hva vi skulle gjøre.
Vi hadde en sporhund som var trent til å finne dop.
Jeg husker at hunden var en cocker spaniel. Den var liten,
og så hoppet han ut i vannet og svømte rundt båten.
Jeg kunne lukte at båten stinket kokain,
men hunden merket det ikke.
Da hunden hoppet av,
så jeg at Quinci pustet lettet ut.
Pulsen hans roet seg igjen.
Han kom for å følge meg ned trappa igjen, som om han ville si:
"Hunden fant ingenting. Nå må dere gå."
Og jeg sa: "Vi skal ikke gå. Vi skal gjennomsøke båten nå."
Man må bruke mye fantasi for å skjule narkotika.
De lager falske rom og falske vegger.
De putter det i hermetikk,
som ser ut som mat man har med på reisen.
Vi måtte helle ut alt innholdet, eller iallfall deler av det,
så vi kunne lete fra akter til baug
av hele båten, etter skjulte rom der dopet kunne vært skjult.
Jeg merket at Quinci var litt urolig.
Man kjente at det var en intens kokainlukt der.
Den hadde vært i pakker og seilt over Atlanteren i noen uker,
og man kan bare ikke unngå den lukten eller maskere den.
Vi fant nesten ett kilo. 900 gram.
En pakke som han hadde tømt litt til eget bruk.
Det var da jeg skjønte at han følte at kampen var over.
Han følte seg fanget fordi han hadde dopet på seg.
Og på grunn av detaljene på sekken som kokainen var pakket ned i.
Den pakken med kokain var identisk
med dopet som hadde blitt funnet tidligere.
Den narkotikaposen var koblet til den andre,
og på grunn av egenskapene til selve posen.
En italiener som er mistenkt for å ha hatt store mengder på yachten sin
er nå arrestert i Ponta Delgada.
Den beslaglagte narkotikaen regnes for å være mer enn 2,5 millioner doser.
ADVOKAT
Jeg tror han minnet meg på min forestilling av en pirat da jeg var barn.
Sikkert fordi han var sjømann, med et visst blikk.
Jeg dro til fengselet for å snakke med Mr. Quinci,
men han sa veldig lite.
Det motsatte av et normalt forhold mellom advokat og klient,
der de forteller historien sin så vi kan skissere en forsvarsstrategi.
Det skjedde aldri.
Han stilte meg spørsmål,
og han nølte veldig med å dele informasjon.
Han var alltid veldig urolig for utlevering.
Ikke for å sone i Portugal, men for å bli potensielt utlevert.
Han var truende, med sin taushet og sitt intense blikk,
og de lange, tause stundene, fordi han var så lukket.
Han var en spesiell type menneske.
God kveld. Nok til mer enn 2,5 millioner doser kokain.
Det er 456 pakker med dop.
Beslagleggelsen ble gjort flere steder langs São Miguel-kysten.
15. JUNI 2001 ITALIENERENS KOLA
Kokain er stimulerende.
Den aktiverer kroppsfunksjoner,
så du føler at du har mer energi og kan evne å gjøre mer.
Men det er også et dop som kan utløse
utviklingen av psykoser,
paranoia, mistillit til verden, og det sliter deg ut.
Forestill deg at du kjører 160 km/t hele dagen, hver bidige dag.
Det er et såkalt sultedop.
Effekten den har på hjernen, er at jo mer du tar, jo mer vil du ta.
Kokainen var ublandet. Den var 98 % ren.
Jeg sa: "Hva faen var den kolaen?"
Vanligvis er kokainen som blir solgt på markedet forfalsket.
De tilsetter stoffer for å øke volum og vekt, for å tjene mer på den.
Transatlantisk kokain er alltid svært ren.
Om den ikke er 95 % ren, så er den 90 eller 85 % ren,
men den er alltid veldig ren.
Det du finner på gata er rundt 10-15 %,
kanskje 20 % av kilden.
Man fikk ikke så mye kokain her, og den var ikke så veldig sterk.
Da denne kokainen dukket opp, var den litt for…
-Kokainen til italienerne var noe eget… -Den var ren.
Vi kalte den "italienerens kokain".
"Se, det der er italinerens kokain."
Jo renere kokain, jo større effekt har den på noen.
De blir enten mer beruset på grunn av effekten på hjernen,
eller så tar de overdose og dør.
Dette er gettoen, mine venner.
Ting man bare ser på film.
Alle lærte noe der.
Lærte noe av dopet.
For… ingen visste hva det var.
De solgte det i et beger. De visste ikke at de burde bruke en pose.
De puttet det i et beger Og så gikk de tom for beger.
Hva med fiskerne?
De fant dopet.
De var ute på havet for å fiske, og så fant de det.
Og de solgte det til 100 eller 200 tusen escudo. Småpenger.
De med penger kunne få det billig.
De måtte bare tilby 100 eller 200 tusen, så ville de få ett, to, tre kilo…
Mange tjente mye penger.
Det var en gutt som dykket, og så kom han borti dopet med snorkelen.
Han stakk ut hodet og så mange kilo flyte ut på sjøen.
Og han sa: "Hva er dette for noe?"
Så så han ut på steinen, og det var en annen gutt
med en gammel sekk som stappet dopet i den.
Sekken var opprevet. Han hadde den på ryggen,
og pakkene falt bare ut. Den gutten fant også ganske mye.
Den gutten var alltid veldig full. Han drakk mye.
Når han drakk, så gikk han på kafé og snakket om dopet.
Noen kastet ham ned fra klippen.
Folka som solgte det billig, visste ikke hvem de hadde med å gjøre.
De ante ikke hvor farlig det stoffet var.
Fem tusen escudo var nok til én liten pose. En full en!
Det var så tilgjengelig
at det ikke ble solgt per gram, men per beger.
Kaffekopper til fem euro, eller fem tusen escudo, noe sånt.
På gata. Ikke engang i en pose, men i lomma.
"Hva vil du ha? Her."
De stakk hånda ned i lomma og ga det til folk. Sånn var det.
De som hadde det, solgte det i sin grådighet for…
En fyr solgte det for ti, en annen solgte det for åtte eller fem.
De sa til og med: "Har du noe kola?" "Hvor mye vil du ha?" "Så mye."
Det var ute av kontroll.
Problemet var at de ikke kunne selge det mer. Alle hadde litt.
En annen måte å selge dop på,
er å ta det bort fra øya, til USA, Canada, Portugal, Europa…
Folk fra fastlandet kom også.
De kjøpte noen kilo, som de kunne blande med noe.
De visste ikke bedre.
På den tiden snakket alle bare om kokain.
Italieneren lærte Rabo de Peixe hva god kokain er.
Lokalbefolkningen hadde aldri sett en eneste stripe før.
Så skjedde det noe interessant.
De få menneskene som hadde kontakt med italierenen
hadde et slags Stockholm-syndrom.
Alle fortalte om en ganske kraftig person.
Ikke aggressiv, men heftig.
Men de snakket også som om han var et godt menneske.
De sa han hadde et hjerte, at han ikke var hjerteløs.
Jeg husker at jeg snakket med ham og sa
at øya gjennomgikk totalt kaos. Det var en katastrofe.
Han tenkte lenge over det, og sa:
"Greit. Jeg anerkjenner at dette er kaos. Jeg har hørt nyhetene."
Han hadde vært fri i 15 dager, og han hadde sett situasjonen på nyhetene.
"Jeg skal vise deg stedet."
Men senere, så fant vi ut at han skulle hatt 705 kilo kokain om bord.
De spanske myndighetene overvåket smuglerne.
Det var et stort nettverk
som importerte 22-25 tonn med kokain per år inn i Spania.
Bilbao og Barcelona.
Jeg tror ikke det er sant.
Sett bort fra båtens fraktkapasitet,
så tar man med mye større mengder med denne typen last.
Den 47 fot lange Sun Kiss er en båt
med en kapasitet til å tåle 3 500 til 4 000 kilo.
Det var mye snakk den gangen om at det politiet fant
sannsynligvis var mye mindre
enn det som ble skylt i land.
Det ville vært mye mer enn det som ble offentliggjort
og offisielt meldt fra om.
Jeg regnet på det og sa det var 420 kilo,
som de lastet inn i en bil og tok med seg om bord.
I retten, så sa dommeren at det var 210 kilo.
Han sa det tre ganger.
Jeg sa at det var løgn, at det var 420 kilo.
Og han ble alltid sur.
Han fiklet med maskinen ved siden av,
og det var alltid 210 kilo.
Det var 210 kilo om han ville det.
MYNDIGHETENE KUNNGJORDE BESLAGLEGGELSE AV 750 KG.
OVER 3 000 KILO BLE SKYLT I LAND.
Jeg hadde aldri sett så mye dop. Det var som på film.
Alle hadde det, og alle misbrukte det.
Det var globalisering og demokratisering.
Fiskere, bønder…
Demokratiseringen er visst et faktum.
Vi sa at det var et dop for de rike.
Kunden gikk med slips, kanskje advokat eller lege, fotballspiller, bedriftseier.
Det er de beste kundene,
Det var ikke lenger bare brukt av en elite. Det ble utbredt.
Jeg dro på nattklubber, og jeg ville gå ut hvert femte minutt.
Du måtte stille deg i kø igjen.
Alle tok kokain.
På én natt her brukte vi over 300 gram.
Bordet var dekket i klumper. Helt fullt!
Alle hadde det. Det var på nattklubbene,
strippeklubbene, horehusene… Fattige hadde det, og rike ville ha det.
Det var nesten som en sosial oppgradering.
Å ha tilgang til det som før var
for folk med utdanning eller økonomisk status.
Jeg kom klokken 10 eller 11. Jeg kom, og alle satt og sniffet.
"Sandrinho!
Hva skjer? Vil du ha ei stripe? Her, den er rein."
Med heroin så kaster man enten opp eller blir veldig blek.
Ikke kokain, det er…
Du får den effekten når du er veldig full, så tar du ei stripe og blir bra igjen.
Du blir edru og snakker mye, og så er det full fart.
Langing ble gjort sånn på gata, fra hånd til hånd.
Mange fiskere og arbeidere, ærlige folk, kom bort til oss og sa:
"Hei, det der er ikke bra."
For folk gikk til kirken, gikk forbi…
Så vi hadde et møte og bestemte oss for
at kollegene mine og jeg
ikke skulle selge mer dop på søndager,
en helligdag. Det var ikke fint.
Jeg begynner med en sak som har vekket uro i Ponta Delgada,
og som er like absurd som den er alarmerende.
Øya São Miguels fire hjørner er dekket i kokain.
18. JUNI 2001 FØRSTE DØDSFALL
Den første overdosen.
Det dødsfallet endret tonen
i den pågående etterforskningen
og i utviklingen av nyhetsbildet.
Klokken er like etter 15:00.
Legevakten ved Ponta Delgada sykehus i Asorene blir varslet om en nødssituasjon.
Jeg dro til sykehuset
og var heldig nok, for å si det sånn…
Jeg var så uheldig å møte på
en dame som ble tatt ut av ambulansen
i en forferdelig tilstand…
Uansett.
En kvinne tok for mye kokain.
Livet hennes er i fare, og hvert minutt teller.
De gikk forbi meg i sykehuskorridoren.
"Det er nok et tilfelle", sa personen som var med oss.
"Nok et tilfelle av overdose."
I dette tilfellet var hun i fare,
men hun kom akkurat til rett tid
så vi kunne iverksette tiltak
for å sikre luftveiene hennes, og hennes ledningssystem.
Vi begynte å se en tilstrømming av folk som brukte kokain,
mange av dem for første gang, i svært alvorlige kliniske situasjoner.
Dette ga akuttmottaket en ny dynamikk.
Vi var ikke forberedt på å håndtere denne typen pasienter.
Sykehuset var overarbeidet.
Det var dusinvis av mennesker, en enorm tilstrømning av folk,
som tok kokainoverdoser.
To, tre, fire, fem overdoser på rad.
Mange overdoser på rad. Folk døde… hver dag.
Det ble registrert 20, 30 dødsfall.
Jeg tror det var flere.
Situasjonen var dramatisk og satte spor, så klart.
Problemet vokste, og i årene som kom
var det mange flere dødsfall som skyldtes dette problemet.
Jeg hadde faktisk to venner som døde av en overdose.
Det dopet drepte mange mennesker. Mange unge gutter.
Problemet var veldig alvorlig og burde ha vekket mye mer oppmerksomhet
enn det gjorde, om det så bare var bak kulissene.
Vi følte oss forlatt.
Om de visste hvilken fare de var i
og visste at livet deres plutselig kunne ta slutt,
så meningsløst, i en veldig ung alder…
Om dette kunne hjulpet dem
å vende dem bort fra dop,
så ville jeg sagt til dem: "Bare stopp."
En streng advarsel.
"Slutt å gjøre det. Bare slutt."
Det var urovekkende situasjoner.
Vi visste om veldig unge ungdommer, 12 eller 13 år gamle,
som sprøytet kokain direkte inn i blodomløpet.
Det var uhørt og veldig alvorlig.
Jeg klarte å gå en uke uten å spise.
Netter og dager her inne.
Han sa at han hadde inntatt rundt et halvt kilo kokain.
Han stakk denne blodåren
og satte inn en sprøyte på 200 ml.
De sprøytene man bruker på kyr.
Han stoppet den første blødningen,
festet sprøyten nesten som en splint,
og brukte dopet i fire eller fem dager.
Han måtte bruke alt han hadde.
Han tenkte: "Før noen kommer og tar fra meg 'godteriet' mitt,
denne 'fordelen'…" så måtte han ta all kokainen selv.
På et tidspunkt kunne folk ikke sniffe mer.
Det var som å være forkjølet.
Du kunne ikke sniffe mer. Nesa var tett, og du klarte det ikke.
Folk begynte å røyke crack.
Det er derfor en av låtene mine heter "Crack na Cozinha".
Crack er ikke som det andre.
Du blir mer paranoid. Mer gal.
Det hele begynte rundt 08:30,
da en 24 år gammel mann flyktet fra det vi tror var politiet
og kom inn i garasjen til nummer 2, Rua Cidade de San Leandro.
"Hvorfor er du her?" "Jeg løper fra politiet fordi…"
Så fortalte han meg en historie om dopet som ble funnet i Rabo de Peixe.
I mer enn to timer ble ungdommen overtalt til å ikke ta livet sitt.
Med sprøyte i hånden truet han stadig,
helt til en bekjent av ham fikk en slutt på situasjonen.
1. JULI 2001 ARRIVEDERCI
Min venn Tony, fra Lomba da Maia,
tilbrakte helgene i fengsel på grunn av førerkortet sitt.
Jeg mistet førerkortet så ofte.
Dommeren sa: "Mr. António, nå igjen?" Det skjedde så ofte.
Jeg måtte sitte inne i helgene.
Og til tross for det, kjørte jeg fortsatt.
Dommeren sa: "Mr. António, igjen? Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med deg.
Du må ta førerprøven på nytt."
Hun hjalp meg, den dommeren.
Jeg måtte dit, ja. Jeg var i cellen i andre etasje.
Men det var mange hjemkomne der, folk jeg kjente, venner…
"Hallo, Tony! Han skal i andre celle i andre etasje!"
Nydelig!
Maten var god.
Mange kom dit fra fastlandet
og sa at det var et hotell. Maten var best.
Jeg mener det, du kan si det.
Porsjonene er sjenerøse. Du spiser godt her.
Der sies det at det bare er store gryter med fisk og ris.
Men jeg møtte italieneren da jeg satte inne i helgene.
Da han kom til det fengselet,
hadde italieneren allerede vært i fengsel før.
Et sånt høysikkerhetsfengsel.
Da han så hvor lave murene var,
sa han: "Dette er en skole, ikke et fengsel."
Italieneren snakket ikke med mange,
og den eneste han snakket med, var Tony.
Han ville ikke bli fengslet, men så vidt jeg forsto
hadde han allerede rømt fra et annet sted og blitt tatt mange ganger.
Tony kom i fengsel på fredag og dro ikke før søndag ettermiddag.
Han satt inne i helgene.
Han snakket litt engelsk, portugisisk og spansk.
Det var sånn vi ble kjent.
Han snakket med folk, men ingen forsto ham.
Så de kom sammen, og en dag…
I utestunden
var han ikke med på det ballspillet som foregikk da.
Han gikk mot baksiden av plassen,
mot kystveien.
Murene var lave.
Det var noen sementbenker på plassen.
Når ballen havnet ute på bulevarden,
sto de på benkene og ventet på at noen kom forbi,
og så ropte de: "Kast ballen til oss!"
Og så kastet de den inn igjen.
Da jeg satt i fengsel, var murene 120 cm høye.
Jeg sto på en benk og ba forbigående hente ballen.
Det var ingen ball. Jeg sendte dem hit og dit,
og de lette etter ingenting.
Vakten banket på døren med nøkkelen. Pling, pling!
Vi visste det allerede. Vi gikk rundt, og noen fortsatte,
så italieneren gikk videre rundt i gården.
Plutselig, så hoppet han.
Han hoppet over den lille muren med det tynne nettet, ut i veien.
Vakten var i tårnet med en hagle.
Pang, pang!
Men italieneren sa: "Ikke drep meg!"
Han sa: "Ciao"! Og så stakk han.
Og Tony ventet med mopeden sin.
Jeg ventet der.
Han var modig, og det var jeg også. Begge to var veldig modige.
Vaktene sier at det var en stor motorsykkel fordi han forsvant så fort.
Med en stor sykkel kommer du unna fortere.
Men nei, det var en scooter.
Han hoppet på mopeden, og jeg kjørte.
Og i gatenes kaos og motorsyklene i byen,
med hjelm på, hvem kunne vel se om han var italieneren?
Jeg kjørte på stier og grusveier.
Jeg kjørte av ved Ribeira Seca og kjørte opp
langs de gamle bondeveiene, helt bort til utsiktspunktet.
Jeg hørte om flukten på nyhetene.
Uvirkelig.
Det var midt på dagen, og utestunden nærmet seg slutten.
Antonino Quinci hoppet over det piggtrådgjerdet,
vakten avfyrte noen varselskudd,
men han flyktet på motorveien…
På fengselsmuren i dag
kan man se hvor høy den var før.
Ikke i nærheten av høyden i dag.
Fengselsdirektøren sa: "Takk.
På grunn av deg og nyhetssaken din
har fengselsdirektoratet bestemt
å autorisere og gi meg midler til å bygge på muren."
Jeg var ikke så overrasket.
Jeg husker at jeg var hjemme og hørte nyhetene og sa: "Det er min klient."
Det var utrolig at han rømte,
spesielt for meg, siden han var min klient.
Alt var koblet til ham. Det var italienerens yacht, hans kokain,
hans ulykke…
Men han forsvant sporløst. Ingen visste noe om ham.
Den dagen han rømte,
hadde Rui Couto, en venn av meg og jeg
dratt til byen for å plukke opp noen få gram heroin.
Vi skaffet rundt 20 eller 30. Jeg husker ikke.
Og da vi kom til Lomba da Maia,
som har en vei som fører til Furnas,
så vi masse politi og en veisperring.
Og vi hadde 20, 30 gram i bilen.
Vi var livredde. Jeg sa: "Nå har vi gjort det."
Han så på oss i bilen og ba oss åpne bagasjerommet.
Han så i bagasjerommet og sa: "Greit, ha en fin kveld."
Vi sa god natt og var forvirret.
"Hva skjer? Hva slags ransaking er dette?"
De lette overalt på øya.
I Ribeira Grande og Rabo de Peixe var det to veisperringer til,
og enda en i byen. Vi forsto det bare ikke.
Det var bare dagen etter at vi så på nyhetene og i avisene
hva som hadde skjedd.
RØMT FANGE FORTSATT PÅ FRIFOT
POLITIET FORTSETTER MED RAID
Jeg ba en kollega ved utsiktspunktet om å ta bilen, siden jeg ikke hadde hjelm.
Jeg kom på at jeg hadde en venn i Achadinha i Rui.
Han plukket opp italieneren på mopeden og tok ham med hjem til Rui Couto.
Tony kom bort og spurte om jeg ville kjøpe noen kilo kola.
"Jeg vil ikke. Jeg har nok."
"Eieren står utenfor." "Hva mener du?"
"Italieneren er ute av fengsel. Han rømte."
"Står han på dørstokken min? Få ham inn."
Lite visste jeg at noen dager senere,
så ville jeg ha eieren i huset. Hva i huleste?
Så Rui tenkte over hvordan han kunne hjelpe ham.
Han fant et sted å sove til ham.
Jeg ga ham en øl og bestilte en blekksprutrett til ham,
og han ba meg låne telefonen min. Det fikk han. Så ville han rense et sår.
Han hadde bukser på, og en joggedress under.
Han hadde hoppet over piggtrådgjerdet og flerret opp beinet.
Han ba meg om desinfeksjonsmiddel, så jeg hentet det.
Så ringte han en venn,
og jeg hørte ham si at han var hjemme hos familien.
Da han la på,
spurte jeg ham, og han sa at han ikke ville lage problemer for familien min,
men visste ikke at jeg langet.
Vi var veldig få.
Vi var seks eller sju betjenter i narkotikaavdelingen.
Vi hadde mange problemer å løse og var underbemannet.
Vi lette langs kysten. Vi tok turer langs kysten.
Vi så etter flere pakker.
Vi så ofte politiet på kafeer og i gatene.
Folk på den tiden visste ikke at politiet kunne ha umerkede biler.
De tok mange folk med de umerkede bilene sien.
Politi overalt, spesielt i Rabo de Peixe.
De brukte flere måneder på å lete konstant.
Og noen ganger var vi ved døren og like ved å ransake et hus,
og så ropte de ikke: "Politiet kommer!" De ropte: "Her kommer Lopes!"
Det var advarselen.
Når de begynte å lete, var den allerede gjemt.
Folk gjemte den i veggene, i åkrene…
Aldri hjemme, alltid ute.
De stjal dop seg imellom.
Noen ganger lot de det ligge lenge, og de som visste
at noen hadde gjemt mange kilo der, de tystet.
De skjulte det, kom for å finne det seks måneder senere, og så var det borte.
Bare litt av de ti kiloene var igjen. Rottene hadde holdt fest.
Rock 'n roll hele natta. Til og med rottene nøt kolaen.
Vi hadde en kollega fra politiet
som også hadde byttet inn noe av dopet.
Han beholdt noen kilo kokain selv.
Han ble senere arrestert og utvist.
Noen ganger måtte jeg flykte fra politiet. Jeg var redd for dem.
Jeg var redd. Det var så mye politi.
Mange tjente penger, mange ble rike.
Det førte til ran,
tyveri.
Masse gull og diamanter ble borte.
De begynte å bruke. De visste ikke hva de brukte.
Det var ikke penger igjen,
og kokainen sendte mange folk i graven.
I elendighet.
I tillegg til den urovekkende situasjonen
der man prøvde å begrense og fjerne kokainen fra markedet,
hadde vi også det ekstra problemet med å finne Quinci.
Vi hadde ikke hørt noe mer om italieneren.
Det gjorde oss ganske nysgjerrige. Veldig nysgjerrige.
Bare noen få visste at han var her.
Min venn på båten visste det.
Onkel António, min kjære venn, visste det også.
Og… Pacheco visste det ikke, og han var min beste venn.
Rui prøvde å…
Skjønner du?
Han sa ikke til meg at italieneren med kolaen var der.
Han ville ikke si det. Jeg vet ikke hvorfor.
Han var her i tre uker, og ingen visste noe om det.
Jeg gjorde som jeg pleier, og han var bare i huset i midten.
Jeg hadde rundt 400 baller med gress der.
Jeg ga en oppladbar fluorescerende lampe til ham,
og han hadde Johnnie Walker og Marlboro. Jeg ga ham alltid det han ville ha.
Og han sa at han ikke hadde spist i to uker.
Han blandet kola med kli og lagde sigaretter for å roe sulten.
António kjøpte telefonkort.
Tjue kort eller noe. Hvem var de til?
Hvert kort ble bare brukt i noen sekunder, så de ikke begynte å ta opp.
I tilfelle politiet avlyttet dem.
Og så begynte vi å prate.
Han sa: "Rui, jeg drar i morgen,
og neste uke har jeg transport. Dette er livet mitt."
Fetteren hans kom, og de begynte å planlegge
hvordan de skulle få ham ut usett.
De kunne ikke gå gjennom havnen.
Jeg møtte nevøen hans. Niesen og nevøen hans.
De klemte meg gråtende og takket meg for at jeg hjalp onkelen deres.
En tråler kom fra Madeira, forbi på nordsiden.
Jeg hentet ham der, og så rømte de.
Tanken hans var at en båt skulle plukke ham opp her, og at vi…
En venn ville ta ham med til Formigas.
Jeg mente på den tiden, som jeg sa til førstebetjent João Soares,
at vi måtte være tålmodige.
Han lå nok i skjul et sted,
og han ville bare komme ut…
Jeg tenkte han ville dra etter en måned.
16. JULI 2001 RAID
Vi hadde ett søk etter António Pacheco og kanskje to etter Rui Couto.
Den siste dagen vi kunne lete, etter 30 dager, var mandag 16. juli.
På grunn av de to kiloene med kokain fra Venezuela.
På mandag klokken 06:15 kommer vi dit
og samler et team, og så leter vi sammen.
Da de kom inn i huset mitt, åpnet jeg døren og sa: "Politi?"
Jeg åpnet døren og sa: "Politiet igjen?
Hva vil dere nå?" Jeg slapp dem inn fordi jeg ikke hadde noe.
Da jeg åpnet døren, var de helt…
Jeg sa: "Hva skjer med våpnene? Senk dem.
Barnet og kona mi er her."
"Kle på deg, sir." Jeg gikk i bokser.
Jeg kledde på meg.
Jeg sa: "Gjelder det dop? Jeg har ikke dop her."
"Ikke ett skritt til." "Det er ikke noe sånt her."
Jeg glemte at jeg hadde en dunk med heroin i stuen
og enda en med kokain.
Jeg gjemte kolaen under dobørsten.
Politiet så meg gå forbi vinduet. Jeg sa jeg skulle binde fast hunden.
Han sa: "Bra, for ellers ville bikkja bli plaffa ned." "Du er gal", sa jeg.
Politiet var hjemme hos meg og hjemme hos Rui på samme tid.
Jeg tok mobilen min.
Han så telefonen og nøklene mine,
og han sa: "Hvem sin telefon er det?" "Min." "Lopes, ta telefonen hans."
Jeg tok telefonen og kastet den mot veggen så hardt at jeg skadet føttene.
Se som det ser ut her.
Huset var bebodd. Det var fint og rent da jeg kom.
Det er helt annerledes nå. Det er ødelagt.
Rui var her i dette rommet.
Han var sint fordi
han nok en gang hadde blitt utsatt for politiets innblanding.
Han var overrasket og irritert. "Her igjen?"
Det er normalt for oss å få den typen reaksjon.
Dette var den Rui Couto vi kjente da han kom,
helt annerledes enn han er i dag.
Jeg tror ikke vi fant noe i huset hans,
bortsett fra 250 000 pesetas han hadde hjemme.
Vi var 2 000 kilometer fra Spania.
Hva gjør han med det som ville vært 1 250 euro i et hus på Asorene?
Vi gjennomsøkte hele huset.
Det så selvfølgelig ikke sånn ut. Huset var ryddig.
Vi kom… Det er normalt for dem å skjule dop av og til,
eller penger, vekter eller andre inkriminerende ting utenfor huset,
utenfor det området som vanligvis blir ransaket.
Vi så etter oppgravd jord og hull som hadde noe i seg.
Vi gikk over hele eiendommen
og kom bort til den gropen der borte,
som ligger over en tomt, rundt to meter under.
Det er en naturlig barriere der, og så er det et uthus.
Vi kom bare for å ta en titt på terrenget,
og det var i det området at vi hørte en lyd under oss.
Vi gikk rundt og ned på siden av eiendommen,
og så skjønte jeg at det var en dør der.
Da jeg kom inn på dette området, skjønte jeg at det var en plattform der.
Det er en plattform som er rundt to meter høy, kanskje 2,20,
med høy oppå. Jeg så ikke den andre siden.
Det var løs halm der som gikk opp mot det hjørnet.
Du kunne se et spor gjennom halmen.
Den var blitt trampet ned av noen som hadde gått der flere ganger.
Jeg visste ikke på det tidspunktet hvem som var der,
tok ut pistolen min
og gikk bort mot veggen.
Mens jeg gikk enda litt lenger, hørte jeg…
Stemmen til Quinci.
Og han sa på italiensk: "Stopp, ikke skyt. Det er meg, Quinci."
Jeg kunne ikke tro det.
Da han reiste seg og så på meg, sa han…
Han sa noe på italiensk.
"Deg igjen, Lopes. Du er min demon.
Du er min demon."
Jeg sa: "Nei, du var på feil sted til feil tid." Noe sånt.
Dermed arresterte vi Quinci
på ren slump, men man skaper sin egen lykke.
Man må det. Den banker ikke på døren.
Betjentene hjemme hos Rui varslet betjentene med meg i bilen,
og sa: "Vi fant rømlingen."
Jeg sa: "Hvem er rømlingen?" "Rømlingen!"
"Hvilken rømling?" "Italieneren!"
"Jøss, der hadde dere flaks!"
ITALIENER FAKKET
Jeg satte meg i bilen. Det sto i morgenavisen.
"Ettersølkt mann funnet i Achada do Nordeste."
Vi ankom politistasjonen,
og Pacheco satt i samme jeep som italieneren.
De kom, og så sa italieneren: "Vann, vær så snill."
Og Pacheco sa: "Det er italierenen."
Og betjenten sa: "Visste du ikke hvem han var?"
Men Pacheco visste ikke det. De trodde han tullet.
Da vi kom frem, sa Pacheco: "Faen, var han hjemme hos deg?"
Pokker…
De tok italieneren med seg inn, og jeg ble ute i bilen, alene.
Bilen sto parkert midt i veien.
Taxisjåførene stirret, og jeg gikk ut som om jeg var purk.
Jeg gikk ut av bilen, lukket døren, pang!
Jeg gikk under buene og ringte på.
Dørvakten svarte. "Skal dere forlate meg her ute?"
Han åpnet en dør, og jeg gikk inn. Jeg så ham aldri igjen.
Elleve år i fengsel var straffen som Antonino Quinci fikk,
en italiener som for seks måneder siden dekket øya São Miguel i kokain.
Ponta Delgada-retten beviste
at mer enn 500 kilo som ble beslaglagt i juni kom med Quincis yacht,
og forårsaket dusinvis av overdoser hos unge mennesker. Tre døde.
14. DESEMBER 2001 RETTSSAK
Jeg fikk ni år i fengsel.
Seks år og åtte måneder. Det ble økt til elleve.
Dop er ikke verdt det.
Jeg sa en gang til dommeren:
"Gir du meg sju, åtte eller ni år i fengsel for smugling?"
Han spurte om jeg hadde noe å si, og det hadde jeg.
Dømte han meg som narkolanger?
Jeg mener en narkolanger er en som har ressurser
og tjener penger på det.
Jeg brukte bare pengene til faren min.
Vi må skille mellom de som har en kriminell hjerne
og er i narkoverden kun for profitt,
og de som selger for å tjene penger til mer dop.
Vi trenger dette skillet.
De sistnevnte er syke folk som er kriminelle på grunn av sin patologi,
og de førstnevnte er kriminelle som vil tjene penger.
Straffer bør være tunge i slike tilfeller,
for det er mange dødsfall som skyldes smugling og inntak av dop,
så smuglere bør straffes hardt.
Da jeg var i fengsel,
så flasset huden av på hendene mine,
etter å ha håndtert kokain, knust klumper og puttet den i poser.
Jeg gikk til sykestuen, og sykepleieren sa:
"Du har håndtert kjemikalier. Det bør man ikke gjøre."
Jeg sa: "Hendene mine var sånn før jeg kom i fengsel. Det er kolaen."
Klokken 19 var vi låst inne, og så kom dopet.
Det banket på døren.
"Rui, Pacheco, gjør klar folie og prøv dette her."
Hvem gir bort dop? Vakten.
En venn av meg kom til fengselet for å få hasj. Han fikk det ikke på utsiden.
Jeg skaffet ham sju blokker som han kunne ta med seg,
og vakten sa: "Det er lang vei å gå."
Jeg lot som jeg måtte skaffe papirer til advokaten.
Jeg hadde sju blokker rullet inn i papir.
Det var ikke noe hasj på utsiden. Masse på innsiden.
Hva faen?
Han måtte komme til oss for å få det.
Politiet fant ikke kokainen hjemme hos Rui,
for da politiet banket på døren,
så gikk Rui inn dit med en liten plastboks.
Han gjemte den på badet.
Han har en dobørste,
og han la boksen under dobørsten og la børsten oppå der igjen.
Selvfølgelig ville ikke politiet røre den, så de så den ikke.
Og broren hans fant den boksen.
Broren min Luis besøkte meg i fengsel en gang. Jeg så ham aldri igjen.
Han tok bilen til Rui, som sto parkert der.
Han sniffet eller sprøytet inn noe dop.
Han var på vei til Nordeste og bommet på en sving i veien.
Han kjørte over en bratt skråning ved en elv og døde.
Og der ble han. Det er for jævlig.
Noen få uker senere var jeg i fengsel,
og faren min hadde dårlig samvittighet for dårlig oppdragelse.
I begravelsen til broren min
fant søskenbarna mine pappa på rommet sitt der han prøvde å ta livet av seg.
Han var deprimert.
Han var et godt menneske.
En fyr kom fra et fastlandsfengsel til fengselet her.
Han kom bort til meg og sa at han fikk høre i fengsel
at italieneren hadde bestilt drapet på broren min.
Kan du tro han fant på det? Pang! Jeg knertet ham rett i kjeften.
Fordi han pratet om broren min.
Og så slo jeg ham igjen fordi han løy. Skjønner du?
Vi manglet noe. Vi følte at vi hadde gått glipp av noe.
Og det var Quinci.
Han virket også litt som et offer,
spesielt da vi skjønte at han trolig ikke handlet alene.
Hvorfor tok han på seg all skylden, og alt ansvaret?
Han gikk tilbake på ting da han ble avhørt.
Han sa han ikke hadde vist oss hvor…
Han hadde rett til et forsvar. Han spilte den rollen.
Advokaten hans kan ha rådet ham
til å prøve å unngå ansvar, den tunge byrden
som var ødeleggelsen han hadde forårsaket på øya São Miguel.
Vi skjønte at det manglet en puslespillbit.
Hvor er Quinci?
Antonino Quinci dro til Coimbra,
Coimbra fengsel. Han sonet i Coimbra fengsel,
der han prøvde å selge noen skattekart.
Quinci tegnet kart over øya, og markerte skatten med X.
Og folk kjøpte kartet og kom hit til Asorene
for å lete etter den skatten,
det stedet der X var markert på en grunnleggende skisse av øya.
Den X-en på en millimeter av kartet
kunne være en ti kilometer lang kystlinje som var umulig å finne.
Jeg snakket med ham om kartene, og han lo
med det muntre uttrykket sitt og sa:
"Det er sånn jeg betaler for sigaretter." Han sa noe sånt.
Han gikk videre og levde livet med narkotikasmugling og dop.
Og i Rabo de Peixe fortsatte folk å bli offer for narkotika.
Livet er en kontinuerlig, permanent og urettferdig syklus.
Vi må anerkjenne at aksjonen
for å finne den kokainen
markerte et historisk høyt nivå av narkotikabruk på São Miguel.
Det varte i mange år.
En fest som fortsatte i fire, fem, seks år, alltid rocka.
Klubbene var rocka, alle gjorde det på badet…
Hvor enn du gikk, så skjedde det overalt.
Det var rock 'n roll hele natta.
Den kolaen reiste rundt over hele verden.
Boston, New York, Montreal, Toronto, Providence, Rhode Island…
Dopet kom dit med fly og med båt.
Det var to måter å få det ut på.
Som om det var et menneske. Hvordan besøker man Portugal fra USA?
Hundene i Asorene sniffer etter dop…
De ser nok etter ost. De vet ingenting om kola.
De smarte tjente pengene sine og flyktet til Canada og USA.
Folk investerte bare i kafeer, barer, leiligheter og sånne ting.
Og jeg vet om noen som begravde poser med penger og mistet dem.
Men det var mange som aldri hadde hatt penger i livet.
Det var de som lyktes mest.
De sparte pengene sine. De hadde aldri sett så mye før.
For dem var de millionærer, rike…
Det var svaret på bønnene deres.
Selv i dag, over 20 år senere,
sier de at det fortsatt fins spor av den kolaen der ute et sted.
Dette her.
Jeg gjorde alt dette, hele denne gata.
Disse stiene, denne sementen…
I 2009
forlot jeg Asorene og kom hit.
Jeg hadde en sønn her, Lassandro,
Lassandro Prince. G3. Han veide rundt 900 gram da han ble født.
Da han ble født, ble han koblet til maskiner,
og vi visste ikke om han ville overleve eller dø.
Faren min sa til meg:
"Du har flere barn nå, du må skjerpe deg." Bla, bla.
Så jeg lovte ham
at jeg skulle slutte å selge dop, slutte å involvere meg i sånne ting,
og endre livet mitt.
Alt jeg har gjort, gir jeg videre til barna, så de kan gjøre det bedre.
Faren min pleide å si: "Alt det der vil ta slutt."
Faren min tok meg ikke med til banken, eller på fiskemarkedsmøtene…
Skjønner du?
Ikke noe sånt. Jeg gir det videre til barna mine.
Så de er klar over hva de må gjøre for sin egen fremtid.
Jeg føler en spesiell tilknytning,
ikke bare til denne historien, men også til Rabo de Peixe.
Det er problemer her, men det er det overalt.
Du kan forlate Rabo de Peixe, men det forlater aldri deg.
Noe magisk gjenstår.
Om du havner i fengsel, så blir livet ditt…
…snudd på hodet.
Å sitte i fengsel,
de årene på innsiden gjør deg mer lukket.
Jeg åpnet meg ikke så mye for gutter eller jenter.
Det tok en stund, kanskje tre eller fire år.
Så begynte jeg å tenke at jeg måtte bli den jeg var før.
Den lekne personen som alltid tullet…
Så det var det.
Det var ille.
Avhengighet er som en sovende drage.
Den sovner når du får behandling og klarer å holde deg edru en stund.
Men det onde beistet våkner, og det er narkotikaavhengighet.
Det kan våkne når som helst om det er ustabilitet,
eller om det skjer noe uventet i livet.
Et brudd, noen som dør, eller noe annet,
som å få sparken eller noe.
Det lille beistet sover der, men det kan våkne når som helst.
Jeg ble hekta på de syntetiske greiene, og det tok alt jeg elsker fra meg.
Det tok fra meg familien min, det tok alt.
Jeg gjorde ting som ikke var meg.
De greiene endrer deg.
Jeg vil tilbake. Jeg vil ikke…
Jeg mistet kona mi, barna mine…
Min kjære kone.
Lettjente penger forsvinner fort.
Det er heller ikke noe bra.
Å bli utestengt fra familien din er skikkelig jævlig.
Ja.
Da sønnen min lå på sykehus,
ba jeg veldig mye.
Jeg sa: "Herre, gjør meg en tjeneste.
Om sønnen min overlever,
skal jeg slutte med alt dette.
Jeg skal slutte å skade folk, å forgifte livet deres."
Og det var det. Det var et løfte som jeg til den dag i dag…
Jeg vil ikke høre om det. Jeg vil ikke ha noe med det å gjøre.
Det er bare dritt, det er søppel.
Det er dritt som ødelegger familier.
Det er et liv av løgner,
et liv med rotter og tystere,
et liv med…
Din beste venn kan skyte deg i bakhodet om du har for mye velstand.
I et liv med narkotika så fins det ingen venner.
Det fins ingen venner i et liv med dop.
ETTER Å HA SONET STRAFFEN
BLE RUI COUTTO DEPRIMERT GRUNNET SØNNENS DØD.
HAN BEGYNTE Å BRUKE IGJEN OG BLE ARRESTERT.
HAN VENTER PÅ Å FÅ PLASS PÅ EN AVRUSNINGSKLINIKK.
ANTÓNIO PACHECO GJENOPPBYGDE LIVET SITT OG BOR VIDERE I DEN SAMME LANDSBYEN.
HAN BLE ALDRI ARRESTERT IGJEN.
Det tar tid å bygge disse motorene, alle disse delene, sakte.
TONY BLE DEPORTERT FRA USA FOR 25 ÅR SIDEN
OG KLARTE ALDRI Å KOMME TILBAKE.
HAN DRØMMER OM Å KOMME TILBAKE FOR Å SE FAMILIEN.
TELMO STARTET ET VELLYKKET FISKEDISTRIBUSJONSSELSKAP.
HAN BOR FORTSATT I RABO DE PEIXE.
Den siden, de hjørnene. Alt dette.
SANDRO G BOR FORTSATT I USA MED SIN KONE OG TRE BARN.
HAN HAR ET VELLYKKET ENTREPRENØRFIRMA MED OVER 40 ANSATTE.
HAN KAN IKKE FORLATE USA GRUNNET EN RETTSKJENNELSE.
HAN HAR IKKE VÆRT PÅ ASORENE SIDEN 2013.
I 2021 BLE ANTONINO QUINCI PÅGREPET I BRASIL PÅ EN BÅT MED 630 KG HASJ.
HAN KASTET LASTEN OVER BORD.
HAN BLE TATT PÅ FERSKEN, OG POLITIET FANT PAKKENE.
HAN FIKK NI ÅR FOR DOPSMUGLING.
HAN RØMTE IGJEN, OG ER ETTERLYST AV BRASILIANSK POLITI.
TIL TROSS FOR FATTIGDOM HAR RABO DE PEIXE BLITT EN TURISTATTRAKSJON.
TUSENVIS AV TURISTER BESØKER ØYA.
HISTORIEN OM RABO DE PEIXE
INSPIRERTE EN AV DE MEST SETTE TV-SERIENE NOENSINNE.
RABO DE PEIXE VAR ALDRI DEN SAMME IGJEN.
Jeg savner mitt hjemland
Hei, hei, hei, hei
Dette stopper aldri
Alle snakker
Det stemmer
Og gangsterne røyker
Solskinnet venter på meg
Nede ved havet
Du ser at alle snakker
Om Asorene og Portugal
Vi er rapexinhos, vi er best
Alle danser på festen
Jeg er alltid på festen
Hva med i morgen?
I morgen er jeg på festen
Jeg er alltid på festen
Tekst: Ekaterina Pliassova