Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SÃO MIGUEL, AZORERNA
Mängder av kokain har dykt upp på ön São Miguel.
Ungefär 300 kilo kokain hittades igår eftermiddag på São Miguels nordkust.
En knarksmugglande italienare lyckades dumpa hundratals kilo innan han greps.
Ja, folk trodde att det var skräp. Paketen låg utspridda lite här och där.
"Åh nej, det är inte sant."
Han tittade upp och såg paketen ligga och guppa i vattnet.
2,6 MILJONER DOSER UTE PÅ HAVET
Säcken gick sönder, så knarket ramlade ur.
För femtusen kunde man köpa ett helt ciggpaket fullt.
Kvinnorna trodde att det var mjöl och panerade fisk med kokainet.
Barn märkte upp fotbollsplaner med kokain.
En jättevacker paradisö.
Det låg knark överallt.
De hade aldrig sett kokain förut.
Distributionen blev billig.
Det skulle få katastrofala följder.
Jag greps med 33 pistoler och 2 000 kulor.
Flera av mina närmaste vänner dog.
Hela bilen var full av kokain. Det låg i drivor på golvet. Galet.
På gatan varje dag, från morgon till kväll.
Med pistolen i hand, alltid på sin vakt.
De rika blir rikare, de fattiga säljer knark.
KOKAIN I VATTNET: DEN SANNA HISTORIEN OM DEN STÖRSTA FISKEN
ÅR 2001 DÖK EN BÅTLAST KOKAIN UPP PÅ EN Ö OCH FÖRÄNDRADE DEN FÖR ALLTID.
OM DET VAR BRA ELLER DÅLIGT BEROR PÅ VEM MAN PRATAR MED…
Adrenalin är lite som en drog.
Man blir beroende av det.
Och polisarbete är beroendeframkallande.
Jag stötte på vapen första gången i Angola, där jag är född.
Jag sköt första gången i åttaårsåldern.
Det var normalt där då.
Befrielserörelserna blev allt våldsammare och det skedde massakrer,
så staten kändes sig tvungen att dela ut vapen till civilbefolkningen.
Jag kom till Azorerna 1993.
Jag började jobba på narkotikaroteln 1994.
Jag sökte efter bevis, droger, pengar… Det var en katt-och-råtta-lek.
Jägaren finns på ena sidan och bytet på den andra.
Då slår adrenalinet till.
2015 SPREDS NYHETEN FRÅN SÃO MIGUEL ÖVER VÄRLDEN.
ITALIENSK SEGELBÅT. KOKAIN FLYTER RUNT.
TVÅ SPANSKA JOURNALISTER SKREV OM DET I EL PAÍS.
Jag kom i kontakt med São Miguel första gången 2009.
Jag kom hit den 25 juni för att jobba för det statliga tv-bolaget,
men hamnade till slut på radion.
Jag kom i kontakt med Azorerna första gången 2010.
Jag åkte till São Miguel eftersom min bror pluggade biologi där.
Efter fyra dagars sightseeing ville han åka till Rabo de Peixe.
Jag minns att när vi kom dit så sa min bror:
"Stäng alla fönster och lås dörren, för det här området är"…
Jag tror att han sa "bråkigt", men minns inte exakt.
BOSTON, MASSACHUSETTS, USA
HAR GJORT LÅTAR SOM "EU NÃO VOU CHORAR"
Rabo de Peixe betyder allt för mig.
Jag växte upp med folk därifrån. Mina kusiner bodde där.
Det är tufft i Rabo de Peixe. Man får inget gratis.
Folk som sliter,
sjöfolk, fiskare, folk som fryser…
Ingen rekommenderade en att åka dit.
Till alldeles nyligen var det ett av Europas fattigaste områden
med hög grad av analfabetism.
Varför var det så? Det var som om invånarna hade drabbats hårt av en storm.
Det handlade inte om fattigdom, det var som att de hade varit med om nåt.
2001 kom en stor mängd kokain till ön från en segelbåt som hade vält.
Det mesta av kokainet flöt i land i Rabo de Peixe.
Folket där hade inte sett kokain förut.
När jag kom till Azorerna hade jag ingen koll på brottsligheten där.
När nåt hände så visste vi i princip vem som låg bakom det.
Och det som stulits var värt typ fem euro.
Lite mat, en bit kött… Såna saker. Det var nästan barnsligt.
I mitten av 1990-talet förändrades kriminaliteten på Azorerna.
Deporterades från USA, som var vana vid väpnade rån,
spred sin kunskap vidare till kriminella här.
I Amerika kallas de portugiser, i Portugal kallas de amerikaner.
De har inget hemland.
Är från Rabo de Peixe Men var inte rädd
Jag har en dunk med vin Värsta fyllot är jag
Jag såg pistolen Och lämnade min skola
Gick gatan fram Och sålde Coca-Cola
Jag tänker inte gråta
Det här livet var inget för mig
Jag tänker inte gråta
Jag kommer från Santa Clara på São Miguel. Vi kom hit när jag var nio.
Vi bosatte oss i Bostonområdet Winter Hill.
Ett italienskt och irländskt område där maffian styrde.
Det växte jag upp i.
När jag var 13 år visade min kusin mig…
…vad kokain var för nåt, och sen började jag sälja åt honom.
In med mer energi. Det ska vara mer…
Bättre gung.
G2! Jag lämnade gatan
Herregud!
-Det där måste jag ta om. -Vi stoppar.
In i båset med dig.
Vi måste banda nu.
HISTORIKER
Integreringen av återvandrarna var inte enkel på nåt sätt.
Många fick flytta tillbaka, men inte på grund av droger.
Det var på grund av slagsmål, bilstöld…
De här människorna stämplades som brottslingar.
Men när de kom till ön kunde de inte fortsätta begå liknande brott.
När de hade avtjänat sina straff
kördes de till flygplatsen och flögs till Ponta Delgada.
Vissa familjer vägrade släppa in dem.
De skickades tillbaka. De flesta av dem hade ingen släkt här.
Vad skulle de göra här? De kände ju ingen.
Antalet kriminella ökade kraftigt.
De flesta fortsatte att ta droger.
De behövde finansiera missbruket och begick därför småbrott.
Det uppstod våldsamma situationer där återvandrarna begick allvarliga brott.
DRÖMMEN OM AMERIKA BLEV EN MARDRÖM FÖR MÅNGA.
ÅTERVANDRARNA HADE INGET HEMLAND.
ÅTERVANDRARE
1969, hur gammal var jag då?
Jag var åtta år. Då flyttade vi till New Jersey.
En jättestad, och ingen i skolan kunde portugisiska.
Jag var en liten pojke från en liten by,
som blev ängslig bland alla människor,
så jag följde med mina klasskompisar.
Jag hängde med dem, för jag hade inget annat.
Jag kunde inte prata med dem.
Så det var lite knepigt.
Tony hade varit inblandad i lite småbrott och langat små mängder narkotika.
Han kallades Fenais-Tony i kriminella kretsar.
Lopes var en riktig liten skitpolis.
Han gick in för att sätta dit folk, så även mig.
Folk sa att han var jätteelak,
och han gillade inte folk som knarkade eller sålde.
Rui Couto…
Jag minns inte riktigt.
Jag tror att han kom från USA,
och att han hade dömts för langning i USA.
Väpnat rån vet jag inte, men åtminstone för langning.
Han skickades nog tillbaka från USA och bosatte sig i Achadinha på norra ön.
Rui Couto var från USA. Han skickades tillbaka.
I Achadinha var det inte så många som kunde engelska och rökte gräs,
men det gjorde Rui Couto.
Rui kommer från New Bedford. Han skickades tillbaka.
Rui har koll på kola. Han är gangster.
En bra kille. Han är en av oss.
RUI COUTO "DEN ÄKTA GANGSTERN"
Jag testade droger första gången i USA som 16-åring.
Jag vann en konsttävling.
De erbjöd mig ett stipendium till Boston University,
men jag tackade nej.
Mamma brukade säga: "Det hade kunnat bli nåt av vår Rui."
Men det var nåt som… Jag vet inte.
Jag åkte dit för cannabisinnehav 1978 och satt inne ett år.
Sen ville jag hem till Azorerna.
Hade jag stannat i USA skulle jag ha dött.
Jag kom hit och tog värvning.
Det var jätteroligt, och de lät mig åka till Terceira.
Det var toppen. Jag jobbade som bartender.
Det var bra för mig. I militären sålde jag gräs.
Det borde jag inte ha sagt.
Azorerna ligger så avlägset.
Öarna ligger i Nordatlanten,
800 sjömil från Portugals fastland
och 1 600 sjömil från USA:s kust.
Alla segelfartyg som kommer från USA
passerar förbi här på vägen mot Europa.
Azorerna är det första de ser av Europa.
ENLIGT EN NARKOTIKARAPPORT FRÅN EUROPOL OCH EU
SMUGGLAS DET MESTA AV KOKAINET IN I EUROPA VIA AZORERNA.
7 JUNI 2001 - GÖMSTÄLLET
En fiskare larmade.
Han fiskade med spö.
Han hade fått syn på knarkpaketen.
Så han ringde polisen.
Jag var ute och fiskade med en vän.
Han hade redan fått upp en massa fisk.
Så han gick, och 15-20 minuter senare gick jag också.
På väg därifrån såg jag nåt på marken.
"Vad många sänken! Jag gömmer dem i grottan."
Det tog en stund, för de var tunga.
Sen vid grottan såg jag ännu fler påsar. Massor av påsar!
Jag plockade upp en av dem och öppnade den.
Jag öppnade upp gummit
och sen var det mer plast och mer gummi.
Det tog nästan en halvtimme att få upp ett paket.
Sen fick jag syn på ett vitt piller.
Jag tog ut det för att se vad det var, men jag är ju inte dum.
Jag ville se om det var knark eller nåt annat, men det var knark.
Det var en väldigt stenig sluttning ner mot grottan.
30-50 meter från vågorna som slog in.
Det var markerat för att synas från havet.
Det var några kors, lite avdragen vass… Det var utmarkerat.
När jag kom dit såg jag Zé Manel, "Brasileiro".
"Hallå, Parceiro! Härligt med fisk. Har du fått mycket?"
"Jag har fått upp nåt ännu bättre."
Jag plockade fram det jag hittat och drog av plasten.
"Men du, det där är ju rent kokain!"
Jag tror att polisen beslagtog narkotikan.
De åkte dit och tog in knarket till Ponta Delgada.
De letade där de 277 paketen hade hittats, men hittade inget mer.
Ryktet spreds och alla kom dit, både barn, kvinnor och män.
De gick ner och drog upp paketen ur vattnet.
420 kilo drog de upp.
Omkring 300 kilo kokain hittades igår eftermiddag på São Miguels nordkust.
Sen dess har en stor polisinsats pågått.
Polisen lämnar i nuläget inte ut mer information.
Då började vi undersöka segelbåten.
Vittnen uppgav att de sett segelbåten längs den norra kusten
på väg mot Rabo de Peixe.
Vi tog reda på att den utgått från hamnen i Rabo de Peixe,
och seglat västerut.
Den hade stannat till utanför Pilar da Bretanha
där den dumpade det första av lasten.
Sen fick vi höra att den gått in i hamnen i Ponta Delgada.
Vi skickade dit ett team på en gång, och ett annat till Rabo de Peixe.
Det är inte lätt för oss att jobba i Rabo de Peixe.
Rätt vad det är så är man omgiven av människor man inte vill ha för nära.
Det kunde äventyra utredningen och göra så att han kom undan.
Vi hade en annan utredning på gång, där vi såg en tydlig koppling
mellan de inblandade och Rui Couto och Tony.
Jag kom till Azorerna och träffade Tony dagen efter.
Vi gick en sväng.
Vi började snacka. "Jag är från USA…" Och så vidare.
Vi pratade engelska.
Han fick lite gräs av mig.
Sen kom han och hälsade på varje dag.
Inte för gräsets skull, utan för att han ville snacka.
Sen träffade jag Rui Couto.
Pacheco är som en bror för mig, han är mer än en vän.
Som en bror.
Jag började sälja kokain. Rent kokain.
Jag reste till Venezuela två gånger. Första gången svalde jag nästan ett kilo.
Killen där sa att han under sina 30 år aldrig hade sett ett paket gå sönder.
De sköter det så bra, det fick jag själv se.
De pressar ihop det, till paket på fem, sju och tio gram.
Jag tog de minsta. De större fick jag inte ner.
De pressar ihop det och plastar in det.
De trycker in det, knyter ihop med tandtråd och klipper av.
Sen tar de en bit till och knyter ihop.
Så upprepar de det fyra gånger.
Sen doppar de det i honung, som lägger sig runt plasten
och skyddar paketet från magsyra, som kan få det att spricka.
När man ska svälja det kyler de ner det för att halsen ska domna bort.
Jag svalde tio stycken medan jag gick runt i lägenheten.
Och så lite kycklingsoppa, lite av buljongen bara,
för att få magen lugn.
Jag fick en injektion, och så bar det av.
Första gången gick jag och la mig efteråt.
Jag fick lite panik och trodde att jag skulle dö.
Jag hade det i magen i tre dagar.
Man kan inte äta soppa eller dricka öl eller whisky. Ingenting.
Man kan inte äta så mycket.
Man kan inte dricka varken mjölk eller yoghurt. Inga mjölkprodukter.
När jag kom till Azorerna drack jag ett glas mjölk,
sen satt jag i badkaret som en ruvande höna.
Det har jag fått berättat.
Första gången jag var på Azorerna var jag i Porto Formoso.
Jag åkte fast när jag rökte en joint för runt 500 escudos, tror jag.
Nej, 1 000 escudos. Nej, 500… Det som var minimimängden då.
Jag fick böta 65 000 escudos.
Domaren sa: "Herr Rui, inga tunga droger nu."
"Nej, då", sa jag. "Håll dig till de lättare."
Sen stod jag där med 2,5 kilo kokain.
Vad fan?
Och hon mindes mig!
Rui Couto reste till Venezuela. Han hade kontakter där
som sa åt honom att hämta en väska med två kilo kokain.
Rui Couto kom till Lissabon tillsammans med en annan Rui, från Ribeira Grande,
som skulle ta på sig skulden om nåt gick snett.
Han skulle bära väskan och ta på sig skulden om nåt hände. Det gjorde det.
Rui åkte tillbaka till ön, den andra killen blev kvar i häktet i Lissabon.
Man avlyssnade deras telefoner
för att ta reda på vad de höll på med, om det fanns nåt intressant där,
om de smugglade större mänger narkotika.
Det var ungefär en månad innan ön översköljdes av kokain.
FÖRSVUNNA PAKET 16 JUNI 2001
Havet runt Azorerna kan se lugnt ut på ytan,
men det är alltid väldigt strömt.
När Antonino Quinci närmade sig kusten behövde han göra sig av med lasten.
Vi hittade ett sjökort där han antecknat och hållit koll på resvägen.
Han hade markerat två tredjedelar av rutten, mellan Venezuela och Azorerna.
Det var där rodret gick sönder,
så därifrån lyckades han ta sig till São Miguel.
Han var tvungen att dumpa lasten för att kunna åka in i hamnen.
Om tullen skulle söka igenom båten så låg ju knarket där helt öppet.
Han kom från nordväst, och åkte i en gummibåt mot Pilar de Bretanha.
Det var däromkring han dumpade det mesta av knarket.
Sen körde han österut, längs kusten på norra sidan, mot Capelas,
och i en vik utanför Capelas
gömde han sig och dumpade resten av knarket.
När han höll på att lasta av kokainet,
uppe vid Capelas, så såg han en fiskare.
Fiskaren såg att han bar iland nåt.
Då förtöjde Quinci gummibåten vid segelbåten
och vände tillbaka västerut mot Bretanha.
Där sänkte han lasten med hjälp av ankaret och en kedja.
Han sänkte det sista av kokainet där.
Det handlade om nästan hundra kilo.
Han gjorde så att han slog in knarket i påsar
och sänkte ned dem.
Kanske var påsarna för klena
för att tåla den hårda strömmen.
Det var förmodligen det som gjorde att påsarna gick sönder,
och paketen spreds ut runt ön.
Det dök upp paket på både nord- och sydkusten.
"Din kusin söker dig."
Så jag ringde upp honom och han sa: "Sandro, vi är rika."
"Vi är miljonärer."
"Du måste komma hit."
Det hela uppdagades.
Det var väl nån som såg det, så det blev rusning efter kokainet.
Det var inte ett paket, utan 200-300 stycken. Det var massor.
När vi hörde om båten i Capelas,
en yacht som hade dumpat många hundra kilo kokain,
drog vi dit för att leta, för att kunna festa lite grann.
Många fattade inte vad det var, men återvändarna fattade det ju.
Ingen skulle ju tro dem. Som om det hade varit pengar.
Säckar med pengar som flyter iland. Det är samma sak.
På en jättevacker paradisö.
Paket överallt.
Jag gjorde lite efterforskningar. På internet fanns ingenting.
Ingenting alls.
Varför hade det inte rapporterats om en så här allvarlig händelse i EU?
Vi började planera att resa till Azorerna
för att kunna berätta historien.
I Rabo de Peixe träffade vi ett gäng ungdomar.
Vi kom dit och sa:
"Vi är från Spanien och ska undersöka det som hänt i Rabo de Peixe."
Då började de skratta.
Det var lite otäckt.
Då lutade sig vår kompis mot en stolpe
och tog fram en bit hasch, som hon precis hade fått tag i,
som hon började elda på.
Då ställde sig minst 20 ungar runt oss.
Sen skingrades barnen, och Telmo kom mot oss.
TELMO RAPEXINHO (RABO DE PEIXE-INVÅNARE)
Han stod framför oss och sa: "Vad vill ni då, tjejer?"
Då öppnades dörren till hela Rabo de Peixe.
Förr gick folk här hungriga.
Jag tog med vänner hem och gav dem mat. De var så hungriga.
Kakao, socker, bröd, tonfisk, kikärtor…
Vi räknade varenda kikärta.
Vi delade upp en burk kikärtor mellan oss, fem-sex personer.
Korv snodde jag från mamma ibland.
Korv på burk. Då blev hon sur.
Jag brukade ta två. Ibland smög jag ut en burk och tog två korvar,
och så ställde jag tillbaka den i mitten.
Min mamma Margarida, på den tiden…
När vi var tolv var vi ute och paddlade på surfbrädorna.
Vi fattade inte vad vi hade hittat, så vi slog det mot klipporna.
Vi målade på stenarna och överallt. Sen stack vi iväg.
Barnen skrev saker på marken med det.
"Maria är kär i João." "Luís är en idiot."
En dag skulle vi spela fotboll, men hade inget kalk att måla upp planen med.
Så jag fixade det.
De ritade ut linjerna med hjälp av innehållet i paketen.
De låg ju överallt.
Folk trodde att det var sopor.
Det var massor av paket. 30-40 stycken låg här,
och fem-tio där, och 50 där borta.
Massor av kilon.
Längs hela kusten vid Calhetas.
Jag hittade paket, fiskarna fick dem i näten…
Ute på öarna också…
Det var som när man köper socker i affären. Travar av paket.
Jag hittade ett som var runt som en boll. Jag sprättade upp det med en kniv.
När jag skar hörde jag hur det gnisslade. Det var glas.
När jag krossade glaset med en sten såg jag pulvret där i.
En rejäl bit.
Jag tog lite på kniven och smakade.
Jag förstod inte vad det var, och en kompis som bott utomlands länge
sa att det var mjöl att panera fisk i, så jag fick 400 escudos.
Det var en så här stor klump.
Det var ungefär ett kilo kokain.
Vi fick höra samma historier.
Att kvinnorna panerade fisk med kokain i tron att det var mjöl.
Att de hade kokain i kaffet i tron att det var socker.
Det var som science fiction.
Historierna de berättade var hela galna, men de upprepades.
De som hade lite mer koll överlämnade det till polisen.
Men maffiakillarna samlade in det de kunde. Så klart.
De ville så klart ha det, för de visste ju vad det var.
Många av återvändarna hade koll på droger. De hade skolats i att begå brott.
Jag greps med 33 pistoler och 2 000 kulor.
Livet på gatan hade de koll på.
Där är droger och prostitution en naturlig del.
Och bankrån, mord och allt möjligt.
Vi väntade till klockan 2 i Capelas, på snubben vi skulle göra affärer med.
Sen dök han upp klockan 02 med ett gram kokain.
Så vi hade lite fest, tog några glas och drog ett par linor.
Dagen efter, klockan 13 på eftermiddagen,
hörde jag en motorcykel utanför och fattade att jag hade besök.
Det knackade på dörren, och där stod Rui Couto
med en bygghandske full med kokain.
Jag öppnade och han gick in.
Han gick fram till köksbordet, la ner högen och sa:
"Sätt fart, så hörs vi ikväll."
Polaren frågade om jag hade heroin. Jag sa att jag hade runt hundra gram.
Jag satte mig i hans bil och han slängde bak ett 300-gramspaket. "Här har du."
Jacky hittade också en massa i Capelas,
men han var hos Rui, han med.
Det var kokain överallt. Hela bilgolvet var täckt.
"Han är ju galen", sa jag. Det luktade kokain.
"Är allt det här kokain?"
"Du har hela bilen full av kokain."
"Rui, den där skiten har redan förstört mitt liv en gång, och lär göra det igen."
Det här samtalet utspelade sig verkligen.
Jacky hade redan dött.
Vi gjorde en åttakilosaffär hos honom en gång.
Han ville ha åtta miljoner escudos. En miljon per kilo.
Vi började köpslå. Rui var bra på det.
"Vi är ju polare. Ge oss lite rabatt."
Så han fick ner de åtta kilona till fem miljoner.
Han hade två kilo till i sin bil.
I bakluckan hade han korvar, matlådor, ostar,
och han sålde kokain i vinglas. Han var inte klok.
Vi snackade med honom och fick massor av kokain.
Det var ju som ett mirakel för dem. De bara… "Åh."
"Jesus förbarmar sig över oss."
Det var som ett mirakel för många.
Jag höll på att förbereda mig inför en seglingskurs
och vid ingång till hamnen såg jag att det låg en yacht.
När en yacht ankrar därute är det för att den har problem.
Jag frågade om de hade problem, och mycket riktigt så sa de:
"Ja, rodret krånglar. Vi vill lägga till här."
Alla reparationer som måste göras
på båtens rörliga delar under vattenytan,
allt sånt måste göras på land.
För att laga ett roder måste man göra hål i båten.
Det var minst två besättningsmän på båten, de två som var ute.
Den yngre av dem kom fram med en sedelbunt.
Det var ju escudos på den tiden.
En stor bunt sedlar.
"Vi betalar om du hjälper oss lägga till."
Jag sa att de inte behövde betala nåt. Jag hjälpte dem att lägga till, bara.
Om man ankrar båten innan man lägger till,
eller söker sig till en hamn där det inte finns tullnärvaro,
då väcker man ju misstankar.
Kommer man inte från Europa och ska lägga till i Europa
måste man först ha tillstånd från myndigheterna.
Vi såg att det satt en stege på båten,
så vi ropade och bad dem komma ut.
När han visade sig sa jag att vi kom från polisen
och skulle söka igenom båten.
Han var rufsig i håret. Han hade långt lockigt hår.
Han var lång. Han var över 180 cm, kanske 190 cm.
En stor och stark man.
Han visade upp förfalskade papper för en Giovanni Speranza.
Jag tror att han var italienare. Han hade många såna dokument.
Men när vi sökte igenom båten hittade vi flera olika dokument
som tillhörde den spanska medborgaren Javier Gómez,
och även för Antonino Quinci. Ännu en falsk identitet, trodde vi.
Men när det hela klarnade
försäkrade Antonino Quinci oss att det var hans rätta namn.
Han välkomnade oss. Vi brukar alltid fråga den misstänkte:
"Vill du lämna över något olagligt, eller ska vi leta efter det?"
Quinci sa att det inte fanns nåt olagligt ombord.
Så jag berättade på italienska vad vi skulle göra.
Vi hade en polishund med oss, specialiserad på knark.
Det var en cocker spaniel minns jag, en lite mindre hund.
Den gick ombord på båten och sprang runt.
Jag kände själv hur det stank kokain, men hunden hittade inget.
När hunden var klar på båten
såg jag att Quinci pustade ut.
Hans puls gick ner.
Sen kom han och följde mig mot stegen, som för att säga:
"Hunden hittade inget. Nu kan ni gå."
Men jag sa: "Vi ska inte gå riktigt än. Nu är det vi som ska söka igenom båten."
Folk är påhittiga när de gömmer knark.
De bygger in dolda fack och sätter upp falskväggar.
De kan lägga det i konservburkar,
som ser ut som mat till resan.
Vi var tvungna att ta bort nästan hela inredningen
för att sen kunna leta ordentligt efter dolda ställen
där knarket kunde ligga.
Jag såg att Quinci var lite orolig.
Det luktade kokain, det kände man.
Det hade ju legat där i flera veckor under färden över Atlanten.
Då går det inte att dölja lukten.
Till slut hade vi hittat nästan ett kilo. 960 gram.
Det var ett paket som han använt för eget bruk.
Då märktes det att han förstod att det var kört.
Han insåg att han var avslöjad.
Det handlade också om hur kokainet var förpackat.
Det var exakt likadant
som det vi hade hittat tidigare.
Vi kunde koppla samman dem eftersom påsarna var av samma sort.
En italienare som misstänks ha smugglat en stor mängd kokain på sin yacht
har nu gripits i Ponta Delgada.
Beslaget uppskattas vara drygt 2,5 miljoner doser.
ADVOKAT
Han såg ut som jag hade tänkt mig sjörövare när jag var barn.
Han var förstås sjöman men det mest utseendet.
Jag pratade med señor Quinci i fängelset,
men han sa inte mycket alls.
Så brukar det inte vara mellan en advokat och hans klient.
De brukar berätta sin syn på allt, och så bygger vi förvaret kring det.
Men så blev det inte.
Han frågade mig saker,
men själv sa han inte mycket och ville inte dela med sig av informationen.
Han var rädd för att bli utlämnad.
Inte för att få avtjäna sitt straff i Portugal, utan för att bli utlämnad.
Det var läskigt när han satt så tyst med den där intensiva blicken.
Han satt tyst och var väldigt svår att nå.
En väldigt speciell person.
God kväll. Drygt 2,5 miljoner doser kokain,
uppdelat i 456 paket
har tagits i beslag på flera platser längs São Miguels kust.
15 JUNI - ITALIENARENS KOKAIN
Kokain är en stimulerande drog som aktiverar olika funktioner i kroppen.
Man känner sig piggare och orkar mer.
Men drogen kan även utlösa psykoser,
paranoia och misstänksamhet, och det tär på kroppen.
Tänk dig att man kör i 160 km i timmen hela tiden, varje dag.
Det är en "hungrig" drog.
Den påverkar hjärnan på så sätt att man bara vill ha mer och mer.
Kokainet var inte utblandat. Det var 98-procentigt.
Jag undrade vad fan det var för kokain.
Den största delen av det kokain som säljs är inte rent.
Man tillsätter andra substanser för att öka volymen och vikten, för att tjäna mer.
Transatlantiskt kokain är alltid väldigt rent.
Är det inte 95-procentigt så är det 90-procentigt eller 85-procentigt.
Det är alltid väldigt rent.
Det som säljs på gatan är 10-15-procentigt, kanske 20-procentigt.
Det var svårt att få tag på kokain här, och det var av dålig kvalitet.
Så det här var lite väl…
-Italienarens kola var nåt helt annat. -Det var rent.
"Italienarens kola", kallade vi det.
"Kolla, det är italienarens kola."
Ju renare kokain, desto större effekt får man.
Antingen blir ruset större, eller så överdoserar man och dör.
Här har vi ghettot.
Såna här ställen ser man bara på film.
Alla fick lära sig vad det var för nåt.
Det var ingen som visste innan.
De sålde det i muggar, de tänkte inte på att paketera det i påsar.
De fyllde muggar och sålde, tills muggarna tog slut.
Och så var det fiskarna som hittade knark i vattnet.
De hittade det när de var ute och fiskade eller plockade snäckor.
De sålde det för ett par hundratusen escudos, rena struntsummor.
Och de med pengar kunde köpa det billigt.
För ett par hundratusen kunde de få ett kilo, två-tre kilo…
Många tjänade storkovan på det där.
En kille var ute och dök och slog emot ett paket med snorkeln.
Han tittade upp, och där låg paketen och guppade.
"Vad fan är det här?"
När han tittade upp mot klipporna såg han en kille stå och fylla en säck med paket.
Säcken var trasig, så han tappade flera paket.
Men han hittade mycket.
Den killen var alltid full. Han söp mycket.
Och när han var full gick han runt och snackade om knarket.
Han blev nerknuffad från klipporna.
De som sålde det billigt visste inte vad de hade att göra med.
Och de fattade inte hur farligt det var.
För femtusen kunde man köpa ett helt ciggpaket fullt.
Det var så lättillgängligt
att det inte såldes per gram, utan muggvis.
En kaffemugg kunde kosta fem euro, femtusen escudos eller så.
Ute på gatan, direkt från fickan. "Varsågod, här har du."
De bara skopade upp det ur fickorna.
De som hade det ville ju tjäna pengar, så de började konkurrera.
Om nån sålde för tio, sålde nästa för åtta eller fem.
"Har du nåt kokain?" "Hur mycket vill du ha?"
Helt okontrollerat.
Till slut kunde ingen sälja nåt längre, för alla hade redan.
Då var alternativet att sälja det i USA, Kanada, fastlandet, Europa…
Det kom folk från fastlandet.
De köpte några kilo och blandade ut det. De hade ju koll.
Kokain var det enda folk pratade om.
Italienaren lärde Rabo de Peixe vad bra kokain är.
Folk där hade aldrig sett en lina, än mindre ett helt kilo.
Det hände nåt mycket intressant, nämligen att de få som haft kontakt med italienaren
hade ett slags Stockholmssyndrom.
Alla beskrev honom som storvuxen, inte aggressiv, men robust.
Men de beskrev honom också som en bra människa,
en godhjärtad person, nån som inte var hjärtlös.
Jag minns att jag pratade med honom
och berättade att det hade brutit ut kaos på ön.
Han tänkte efter en stund och sa:
"Ja, jag medger att det verkligen är kaos. Jag har hört nyheterna."
Han hade ju varit på fri fot i 15 dagar och tagit del av nyheterna.
"Jag kan visa dig platsen."
Men sen fick vi veta att han tydligen haft 705 kilo kokain ombord.
Spanska polisen hade koll på dem,
det var ett stort nätverk som smugglade in 22-25 ton kokain i Spanien varje år.
Till Bilbao och Barcelona.
Det där tror jag inte på.
Dels fanns det utrymme för mycket mer på båten,
och dels transporterar man mycket större mängder i såna här sammanhang.
Sun Kiss är en båt på 47 fot
som har kapacitet för 3 500-4 000 kilo i lasten.
Det pratades mycket om att det som polisen hade hittat
var betydligt mindre än vad som hade flutit i land.
Det måste ha varit mycket mer än vad det rapporterades om.
Jag räknade efter och fick det till att det var 420 kilo som de tog med i bilen.
Men i rätten sa domaren att det hade varit 210 kilo.
Han sa det tre gånger.
Jag sa att det var fel, att det var 420, och då blev han irriterad.
Han knappade på sin apparat och fick det varje gång till 210 kilo.
Han ville visst ha det så.
ENLIGT MYNDIGHETERNA TOGS 750 KILO I BESLAG.
ENLIGT UPPGIFTER FLÖT ÖVER 3 000 KILO I LAND.
Jag har aldrig ett så mycket knark. Det var som på film.
Alla hade det, och alla missbrukade det.
Det skedde en globalisering och demokratisering.
Fiskare, bönder…
Ja, demokratiseringen är ett faktum.
Vi brukade kalla det för den rikes drog.
Kunderna med slips, advokater, läkare, fotbollsspelare, affärsmän…
Det var de bästa kunderna.
Det var inte längre exklusivt för en elit, utan blev allmängods.
Om jag var på nattklubb gick jag ut var femte minut för att dra en lina.
Alla tog kokain.
En kväll gjorde vi av med 300 gram.
Hela bordet var täckt av det.
Alla hade det. Det fanns på nattklubbarna, strippklubbarna, bordellerna…
De fattiga hade det och de rika ville åt det.
Det var som en klassresa,
man fick åtkomst till det som varit reserverat för de utbildade och rika.
När jag kom dit på förmiddagen satt alla och snortade.
"Sandrinho!"
"Ska du ha en lina? Det är helt rent."
Av heroin så kräks man eller blir likblek.
Men med kokain…
Man kan vara packad, så tar man en lina och nyktrar till,
man snackar på, och det går undan.
Det såldes öppet ute på gatan.
Vanligt hederligt folk, fiskare och arbetare, kom fram och sa:
"Det där är inte rätt." De var ju på väg till kyrkan.
Så vi hade ett möte och bestämde
att kompisarna och jag
inte skulle sälja på söndagar mer.
Det är ju en helig dag. Det kändes dåligt.
Jag inleder med en historia som oroar invånarna i Ponta Delgada
och som är lika absurd som oroväckande.
Mängder av kokain har dykt upp på ön São Miguel.
18 JUNI 2001 - FÖRSTA DÖDSFALLET
Den första dödliga överdosen.
I och med dödsfallet förändrades stämningen i utredningen
och nyhetsrapporteringen.
Strax efter klockan 15
inkom ett larm till akuten på sjukhuset i Ponta Delgada.
Jag åkte till sjukhuset,
i rättan tid, kanske man inte kan säga…
Jag kom precis lagom för att bevittna
hur en kvinna bars ut från ambulansen
och hennes tillstånd var…
Hur som helst.
En kvinna har tagit för mycket kokain.
Hon svävar i livsfara och det är brådskande.
De sprang förbi mig där i sjukhuskorridoren.
"Det är en till", sa personen intill oss.
"Ännu en överdos."
Patienten svävade i livsfara,
men tack vare att hon kom in så snabbt kunde vi vidta åtgärder
för att frigöra hennes luftvägar och upprätthålla hennes hjärtslag.
Vi började få in allt fler som hade tagit kokain,
många av dem för första gången, och som var mycket illa däran.
Det förändrade situationen på akutmottagningen.
Vi var inte förberedda för att hantera den typen av patienter.
Sjukhuset blev överbelastat.
Det kom in dussintals personer som hade överdoserat kokain.
Två, tre, fyra, fem överdoser i rad.
Det var mängder av överdoser. Det dog folk dagligen.
Det finns uppgifter om 20-30 döda, men jag tror att det var fler.
Det var en dramatisk situation som satte djupa spår.
Problemet växte och under de följande åren
skördade det här problemet ytterligare åtskilliga liv.
Två av mina vänner dog av en överdos.
Drogen tog livet av många, särskilt unga killar.
Det var ett allvarligt problem
som borde ha fått mycket större uppmärksamhet, om så bara i det fördolda.
Vi kände oss övergivna.
Om de vore medvetna om farorna
och att livet plötsligt kan ta slut, helt i onödan, vid mycket ung ålder…
Om det på nåt sätt skulle kunna få dem att låta bli att knarka,
så är det budskapet jag vill ge dem: "Sluta med det där."
Det var en sträng varning. "Sluta med det där."
Det var oroväckande.
Vi hade kännedom om att barn så unga som 12 eller 13 år
injicerade kokain direkt in i blodomloppet.
Det var mycket ovanligt och väldigt allvarligt.
Jag åt inte på en hel vecka. Jag var härinne natt och dag.
Han berättade för oss att han hade använt nästan ett halvt kilo kokain.
Han stack hål i den här ådran
och körde in en 200-millilitersspruta,
en sån som de har när de ger kor injektioner.
Han stoppade den första blödningen,
satte fast sprutan där som en sorts infart
och använde den till att injicera kokain i fyra, fem dagar i sträck.
Han kände att han behövde använda upp allt.
Innan nån kom och tog ifrån honom den här "ynnesten" gällde det att passa på.
Folk klarade inte av att snorta mer.
Det var som en förkylning, näsan var helt igentäppt.
Så folk började röka crack.
Det är det min låt "Crack na Cozinha" handlar om.
Crack är nåt annat än vanligt kokain. Man blir mer paranoid, galnare.
Det började vid 8.30-tiden när en 24-årig man som ansåg sig vara jagad av polis
tog sig in i garaget på Rua Cidade de San Leandro 2.
"Vad gör du här?" "Jag blir jagad av polis"…
Och så började han prata om knarket som hittats i Rabo de Peixe.
Under två timmar övertalades den unge mannen att inte begå självmord.
Med en spruta i handen hotade han att göra det,
tills en av hans vänner slutligen fick ner honom.
1 JULI 2001 - ARRIVEDERCI
Min vän Tony från Lomba da Maia
tillbringade helgerna i finkan på grund av sitt körkort.
SILVER I DEVALLES-LIGAN 1981-1982
Jag blev av med körkortet så många gånger.
"Är du här nu igen?" sa domaren, och så åkte jag in över helgen.
Men trots det fortsatte jag att köra bil.
"Är du här igen? Vad ska jag ta mig till med dig?"
"Du får lov att göra om provet."
Hon var schyst, domaren.
Och sen åkte jag in igen, till samma cell på andra våningen.
Det var många därinne som kände mig.
"Här kommer Tony igen! Andra cellen, andra våningen!"
Underbart.
Och maten var bra.
Många som kom hit från fastlandet beskrev det som ett hotell.
Och så är det, man får riktigt bra mat.
Där på fastlandet är det bara fisk och ris.
Under helgerna lärde jag känna italienaren.
Han hade förstås suttit i fängelse tidigare.
På högriskanstalter.
När han såg de låga murarna sa han: "Det här liknar mer en skolgård."
Italienaren var förtegen av sig. Tony var den enda han pratade med.
Han ville inte sitta inlåst.
Jag förstod att han hade rymt från andra ställen tidigare.
Tony åkte in på fredagen och kom ut igen på söndagseftermiddagen.
Han tillbringade helgen där.
Vi blandade engelska, portugisiska och spanska.
Det var så jag lärde känna honom. Han snackade med folk, men ingen förstod.
Så de kom samman, och en dag…
Ute på rastgården
var han inte med de andra som spelade fotboll.
Han rörde sig mot baksidan av gården,
sidan som vetter mot kusten.
Det var väldigt låga murar och på insidan stod det bänkar i betong.
När de råkade sparka ut bollen på gatan
stod de där på bänkarna och väntade på att nån skulle komma förbi.
Då började de hojta: "Hallå, kasta in bollen!"
Och så kastade de in den.
När jag satt där var muren 1,2 meter hög.
Jag stod där på bänken och bad folk att kasta in bollen.
Men det fanns ingen boll där, så de irrade runt och letade förgäves.
När fångvakten slog med nyckeln i porten var det dags att röra på sig.
Vi gick runt i en cirkel, några fortsatte runt,
italienaren rörde sig bakåt, och rätt vad det var hoppade han över.
Han hoppade över den lilla muren och ut på gatan.
Där stod fångvakten i tornet med hagelbössa.
Pang, pang!
Italienaren ropade: "Döda mig inte!"
"Ciao", sa han och sprang sin väg.
Där väntade Tony med hojen.
Jag väntade på honom.
Det var modigt av honom. Av mig också, ska jag säga.
Enligt vakterna måste det ha varit en stor motorcykel, så snabbt som det gick.
En stor hoj går snabbare. Men nej, det var en scooter.
Han hoppade på och jag körde iväg.
I trafikkaoset och bland alla motorcyklar på gatorna,
vem skulle känna igen italienaren med hjälm på sig?
Jag körde ut på grusvägarna.
Jag tog av vid Ribeira Seca och körde uppåt på traktorvägarna
upp till utsiktsplatsen.
Jag fick beskedet om rymningen.
Det kändes overkligt.
När internerna var på väg in från rastgården
hoppade Antonino Quinci över taggtrådsstängslet här borta.
Vakten avlossade några varningsskott, men han försvann på vägen.
Man ser på den nuvarande fängelsemuren
hur hög den gamla muren var.
Den var inte alls lika hög.
Fängelsedirektören tackade och tog emot.
"Tack vare er rapportering
har kriminalvården nu beslutat
att bevilja medel till att höja muren."
Jag blev knappast förvånad.
Jag var hemma när jag hörde nyheten, och sa till familjen: "Det är min klient."
Det var ju spektakulärt att han rymde,
i synnerhet för mig, eftersom det var min klient.
Allt hade kopplingar till honom.
"Italienarens yacht", "italienarens kokain",
"italienarens förlisning"…
Men italienaren själv försvann spårlöst.
Samma dag som han rymde
hade min kompis Rui Couto och jag
åkt in till stan för att köpa några gram heroin.
20 eller 30 gram, jag minns inte så noga.
När vi kom till Lomba da Maia och vägen som går mot Furnas,
såg vi att det var fullt av poliser och en vägspärr där.
Och vi hade 20-30 gram heroin i bilen.
Vi blev livrädda. "Nu är det kört."
Han kollade på oss, bad oss att öppna bagageluckan,
rotade igenom den, och lät oss köra vidare.
Så vi sa hej då, förbryllade.
"Vad var det där för genomsökning?"
De letade överallt på ön.
I Ribeira Grande och Rabo de Peixe var det ytterligare två vägspärrar,
och sen ännu en inne i stan. Vi fattade ingenting.
Det var först nästan dag när vi såg på nyheterna och i tidningarna
som vi förstod vad det var.
FÖRRYMD FÅNGE FORTFARANDE PÅ FRI FOT
POLISEN SÖKER I RABO DE PEIXE
Jag bad en kompis komma med bilen, för jag hade ingen hjälm.
Jag hade min kompis Rui i Achadinha.
Han hämtade italienaren på hojen och körde hem honom till Rui Couto.
Tony frågade om jag ville köpa några kilo kokain.
"Nej, jag har redan så det räcker."
"Men jag har ägaren härute." "Vad menar du?"
"Italienaren har rymt från fängelset."
"Därute kan han inte stå. Ta in honom."
Inte anade jag att kokainets ägare skulle komma hem till mig.
Rui funderade på hur han kunde hjälpa honom.
Han ordnade en sovplats.
Jag gav honom en öl och beställde hem bläckfisk att äta.
Han bad mig om telefonen, så jag gav den till honom.
Sen behövde han nåt att tvätta benet med. Han hade byxor och träningsoverall,
och hade rivit upp benet på taggtråden när han hoppade över muren.
Så han bad om sårtvätt, och det fixade jag.
Han ringde en vän och jag hörde honom säga att han var hos en schyst familj.
Jag frågade om det sen,
och han sa att han inte ville att min familj skulle få problem.
Han visste inte att jag sålde.
Vi var så få, bara sex eller sju poliser på narkotikaroteln här.
Vi hade stora problem och var underbemannade.
Vi sökte längs kusten efter fler paket.
Man såg ofta poliserna på kaféer och ute på gatorna.
De hade civilbilar, vilket folk inte visste att de kunde ha,
så de kunde gripa många tack vare det.
Det var poliser överallt, särskilt i Rabo de Peixe.
De sökte konstant i flera månader i sträck.
Ibland när vi stod utanför ett hus så hörde man dem ropa,
inte "snuten är här", utan "Lopes är här". Det var varningsropet.
När de väl kom och letade var allt gömt.
Folk gömde det i murar, i marken… Aldrig inomhus, bara utomhus.
Och de stal av varandra.
Ibland om det blev liggande länge
så kunde råttorna hitta dit.
När de kom tillbaka ett halvår senare så var det inte mycket kvar.
Bara en bråkdel var kvar, för råttorna hade haft fest.
Rock'n'roll hela natten. Till och med råttorna festade.
Det var till och med en poliskollega som deltog i knarkhandeln.
Han hade några kilo kokain undanstoppade.
Han blev gripen och fick sparken.
Ibland behövde jag fly från polisen. Jag var rädd för dem.
Det var ju snutar överallt.
Många tjänade pengar, många blev rika,
vilket ledde till rån och stölder.
Det var mycket guld och diamanter som försvann.
Folk började knarka utan att veta vad det var de tog.
Pengarna tog slut…
Kokainet skickade många människor i graven.
Och ner i fördärvet.
Utöver den oroande situationen
där vi försökte hitta och få bort kokainet från marknaden
behövde vi också försöka fånga in Quinci på nytt.
Man hörde märkligt nog inget mer om italienaren.
Det gjorde oss ju rejält nyfikna.
Bara ett fåtal visste att han var här.
Min kompis på båten visste.
Farbror António, min rike vän, visste det också.
Men inte ens Pacheco visste det, fast han var min bäste vän.
Rui försökte…
Ni fattar.
Han ville inte berätta för mig att italienaren med kokainet var där.
Han ville inte berätta det, av nån anledning.
Han var här i tre veckor utan att nån visste om det.
Jag fortsatte med min vardag och han var i uthuset där.
Jag hade 400 paket med gräs där.
Jag gav honom ett uppladdningsbart lysrör
och han hade Johnny Walker och Marlboro. Jag fixade det han ville ha.
Han åt inte på två veckor, sa han.
Han blandade kokain med kli och rökte för att stilla hungern.
António köpte telefonkort.
Han köpte säkert 20 olika telefonkort. Vad skulle han med dem till?
På varje kort var det bara några sekunders samtalstid, så det inte skulle spåras.
Ifall polisen avlyssnade dem, gissar jag.
Vi snackade och han sa:
"Jag ska ge mig av imorgon, Rui."
"Jag har en transport ordnad till nästa vecka."
Hans kusin kom och de började planera hur de skulle få ut honom obemärkt.
Genom hamnen gick ju inte.
Jag träffade hans brorsdotter och brorson.
De kramade mig, grät och tackade för att jag hade hjälpt deras farbror.
Det kom en trålare från Madeira som passerade ön på norra sidan.
Den skulle hämta upp honom här och ta honom vidare.
Tanken var att han skulle bli hämtad av båten och att vi skulle lämna honom…
Nej, en vän skulle lämna honom vid Formigasöarna.
Min åsikt var, vilket jag också sa till kommissarie João Soares,
att vi behövde ha tålamod.
Han gömde sig antagligen nånstans och skulle bara kunna lämna ön…
Jag satte upp en tidsgräns på en månad.
16 JULI 2001 - RAZZIAN
Vi gjorde ett tillslag hos António Pacheco och två hos Rui Couto, tror jag.
Den sista dagen att göra det, för det ska göras inom 30 dagar, var den 16 juli.
Det var på grund av två kilo kokain från Venezuela.
Vi skulle vara på plats på måndagen klockan 6.15
och vara redo att göra razziorna.
När de kom hem till mig öppnade jag och sa:
"Är det polisen nu igen? Vad vill ni nu?" Jag släppte in dem, för jag hade ju inget.
De stormade in med buller och bång.
"Stoppa ner vapnen", sa jag. "Mitt barn och min fru är här."
"Klä på dig", sa de. Jag öppnade i kalsongerna.
Så det gjorde jag.
"Letar ni efter knark? Jag har inget knark här."
"Stå still", sa de. "Ni kommer inte att hitta nåt", sa jag.
Jag glömde helt bort att jag hade både heroin och kokain i vardagsrummet.
Jag hade gömt kokainet under toaborsten.
Polisen såg mig gå förbi. "Jag ska bara koppla hunden", sa jag.
"Bra, för annars skulle jag ha skjutit den", sa den galningen.
Polisen var hos mig och hos Rui samtidigt.
Jag tog upp min mobil.
Han såg mobilen och nycklarna och frågade: "Vems telefon är det där?"
"Min", sa jag, och kastade in den i väggen så hårt att jag fick flisor i foten.
Vad det ser ut…
När vi var här bodde det folk här, det var ombonat och rent.
Nu ser det helt annorlunda ut, helt förstört.
Rui var här inne.
Han var väldigt upprörd över att polisen var här en andra gång.
Han var förvånad och irriterad. "Är ni här igen?"
Det är vanligt att folk reagerar så.
Det här var den Rui Couto som vi kände på den tiden.
Han är helt förändrad idag.
Jag tror inte att vi hittade nåt särskilt,
utöver att han hade 250 000 pesetas där.
Vi befinner oss 200 mil från Spanien.
Varför hade han motsvarande 1 250 euro här i sitt hus på Azorerna?
Vi sökte igenom alltihop.
Det såg förstås inte ut så här då. Det var bättre ordning.
Det är vanligt att folk gömmer knark,
pengar, vågar och annat utomhus,
utanför området som vanligen genomsöks.
Så vi sökte efter uppgrävd jord och gropar där det kunde finnas saker.
Vi sökte igenom hela området här och ner mot sänkan där.
Det är en brant på två meter där.
Det är som en naturlig avgränsning där, och där finns det ett uthus.
När vi gick ner för att undersöka marken
hörde vi ett ljud där nerifrån.
Vi gick runt på andra sidan huset
och jag såg att det fanns en dörr där.
När jag kom in här
såg jag att det fanns ett loft,
ungefär två meter högt, kanske 2,20.
Det låg hö däruppe och jag såg inte ända in.
Det låg hö upp mot hörnet där,
och man såg ett spår genom höet.
Det hade trampats ner av nån som gått där flera gånger.
Jag visste ju inte vem det var,
så jag drog vapnet och gick bort mot väggen.
Och när jag kom närmare hörde jag…
…Quincis röst.
Han sa på italienska: "Skjut inte. Det är jag, Quinci."
Jag trodde inte mina öron.
Sen reste han sig upp och såg på mig och sa…
Han sa nåt på italienska.
"Du igen, Lopes. Min förbannelse!"
"Du är min förbannelse."
Nej, det är du som är på fel plats vid fel tidpunkt.
Så kom det sig att vi kunde gripa Quinci av ren tur.
Men man måste skapa sin egen tur, för den kommer inte självmant.
Poliserna hos Rui ropade i radion till poliserna som hade mig i bilen.
"Vi har tagit rymlingen."
"Vilken rymling?" sa jag. "Rymlingen!"
"Vilken rymling?" "Italienaren!"
"Vilken jäkla röta ni har."
ITALIENAREN GRIPEN
Det stod i morgontidningen.
"Efterlyst man hittad i Achada do Nordeste."
När vi kom till polisstationen satt Pacheco i samma bil som italienaren.
När de kom dit bad italienaren om vatten.
Då sa Pacheco: "Det är ju italienaren."
"Visste du inte det?" sa polisen.
Men Pacheco visste faktiskt inte. De trodde att han skämtade.
Sen när vi kom, sa Pacheco: "Jävlar, var han hos dig?"
Ja, jävlar…
De gick in med italienaren och jag satt ensam kvar i bilen.
Den bara stod där mitt på vägen. Taxichaufförerna blängde.
Så jag klev ur bilen som om jag var polis och smällde igen dörren.
Jag gick fram till dörren och ringde på.
"Ska ni bara lämna mig härute?"
Och han i dörren släppte in mig, sen såg jag honom inte mer.
Elva års fängelse blev straffet för Antonino Quinci,
italienaren som för ett halvår sen dumpade massor av kokain utanför São Miguel.
Domstolen i Ponta Delgada slog fast att kokainet kommit dit på Quincis yacht.
Över 500 kilo kokain togs i beslag
och flera unga drabbades av överdoser, varav tre omkom.
14 DECEMBER 2001 - RÄTTEGÅNGEN
Jag fick nio års fängelse.
Sex och ett halvt år, men sen blev det elva.
Knark är inte värt det. Jag frågade domaren:
"Ska jag få sju, åtta, nio års i fängelse för knarklangning?"
Han frågade om jag hade nåt att säga, och det hade jag.
Skulle jag straffas som langare?
För mig är en langare en person med tillgångar, som tjänar pengar.
Jag brände bara min pappas pengar.
Man måste skilja på personer som har kriminella avsikter
och sysslar med droger för att slå mynt av det,
och de som säljer för att finansiera sitt missbruk.
Vi måste göra åtskillnad.
De senare är sjuka individer som är kriminella av patologiska skäl,
och de första är kriminella som vill tjäna pengar.
Det bör vara stränga straff i båda fallen,
för det är många som dör som en följd av smuggling och missbruk.
Därför bör det vara stränga straff på langning.
När jag kom till fängelset hade huden på mina händer börjat lossna
av allt kokain jag hade hanterat, brutit upp i bitar och paketerat.
Sjuksköterskan på sjukstugan sa:
"Du måste vara mer försiktig när du hanterar kemikalier."
"Jag såg ut så här när jag kom in", sa jag. "Det är kokainet."
Klockan 19 låste de dörrarna och knarket kom.
En knackning på dörren.
"Rui, Pacheco, fram med folien och testa det här."
Vem delade ut drogerna? Jo, fångvaktaren.
En kompis kom till fängelset för att få tag på hasch.
Han fick inte tag på det ute.
Jag fixade sju bitar till när han kom på besök.
Fångvaktaren sa: "Det var ett jäkla rännande."
Jag sa att jag behövde ordna med papper till advokaten.
Så jag rullade in haschet i pappersarken.
Det fanns inget hasch härute, men därinne fanns det massor. Helt sjukt.
Han fick komma dit för att köpa.
Polisen hittade inget kokain hemma hos Rui,
för när polisen bankade på dörren
tog han den lilla plastburken han hade.
Han gömde den i badrummet.
Han hade en toaborste där,
och satte burken under den med borsten ovanpå.
Det där var så klart inget som polisen ville ta på, så de såg det inte.
Sen var det hans bror som hittade burken.
Min bror Luis kom på besök i fängelset en gång, men inte mer.
Han tog Ruis bil, som stod där.
Han snortade och sköt upp grejer, jag vet inte vad,
och körde mot Nordeste, men missade en kurva.
Han körde ner för en brant vid en flod och dog.
Och där blev han liggande.
Några veckor senare fick pappa dåligt samvete för hur han hade uppfostrat oss.
När min bror begravdes
hittade mina kusiner pappa på sitt rum med en kniv. Han försökte ta livet av sig.
Han var deprimerad. Pappa var en bra människa.
Det var han.
Det kom en kille från fastlandet till fängelset här.
Han sa till mig att han hade hört i fängelset
att italienaren hade låtit mörda min bror.
Kan ni tänka er att han hittade på det? Jag gav honom en smäll på käften.
Där fick han för att han pratade om min bror.
Sen gav jag honom en smäll till för att han ljög.
Vi kände att det var nåt som saknades, och det var förstås Quinci.
Han var ju också ett offer i viss mån.
Särskilt när vi insåg att han antagligen inte agerat ensam.
Varför tog han på sig hela skulden, hela ansvaret?
Han tog tillbaka saker och sa att han inte alls hade pekat ut platserna.
Han tog fasta på sin rätt att försvara sig.
Det kan ha varit advokaten som rådde honom
att försöka skaka av sig en del av ansvaret
för all förödelse som han hade orsakat på São Miguel.
Vi förstod att en pusselbit saknades.
Var var Quinci?
Antonino Quinci avtjänade en del av sitt fängelsestraff i Coimbra,
där han sålde skattkartor.
Han ritade kartor över ön och markerade ut skatten med ett kryss.
Och folk köpte kartorna och kom hit till Azorerna
för att hitta den stora skatten på platsen som var utmärkt med ett kryss,
på en mycket enkel teckning av ön.
Men ett millimeterstort kryss på kartan motsvarade kanske en mils kustremsa,
så det var ju omöjligt att hitta.
När jag frågade honom om kartorna skrattade han.
Han gav mig sin pillemariska blick och sa:
"Det var för att få råd med cigaretter." Nåt åt det hållet.
Han har fortsatt sitt liv som knarksmugglare,
och folket i Rabo de Peixe har fortsatt vara offer för drogerna.
Livet är en oändlig cykel av orättvisa.
Vi måste medge att hela operationen
med att försöka bärga kokainet
innebar en historiskt hög nivå av missbruk på São Miguel.
Det varade i åratal.
Festen pågick i fyra, fem, sex år, i full fart.
Det var fullt drag på klubbarna, folk knarkade på toaletterna…
Det pågick överallt. Det var rock'n'roll hela natten.
Och kolan spreds över världen.
Till Boston, New York, Montreal, Toronto,
Providence, Rhode Island…
Den kom dit med flyg och med båt.
Det var de två transportvägarna.
Som om det varit en människa. Hur kommer man till Portugal från Amerika?
Hundarna på Azorerna sniffar efter knark…
De letar väl efter ost, de vet inte att det är snö.
De som var smarta tjänade stålar och stack till Kanada och USA.
Där investerade de i kaféer, barer, lägenheter och sånt.
Jag vet vissa som grävde ner pengarna och blev av med dem.
Men det var också många som aldrig hade haft pengar förut.
Dem gick det bäst för.
De sparade pengarna, för de hade aldrig haft så mycket förut.
Plötsligt var de miljonärer.
Det var svaret på deras böner.
Än idag, över 20 år senare,
sägs det att en del av kokainet finns kvar gömt därute.
Allt det här…
Allt det här har jag gjort.
Jag har gjutit cementen här.
2009…
…lämnade jag Azorerna och kom hit.
Jag fick min son här, Lesandro Prince G3. Han vägde ett knappt kilo när han föddes.
Han fick ligga uppkopplad till maskiner. Vi visste inte om han skulle klara sig.
Pappa sa till mig:
"Nu när du har fått fler barn måste du skärpa dig."
Så jag lovade honom att jag skulle sluta sälja knark,
sluta hålla på med såna saker, och ta tag i mitt liv.
Allt jag har gjort lämnar jag efter mig, så att mina barn kan bli bättre än jag.
Min pappa förklarade för mig vad affärer är.
Han tog inte med mig till banken eller till fiskmarknaden…
Fattar ni? Inget sånt där. Och det för jag vidare till mina barn,
så att de förstår vad de behöver göra för att klara sig i livet.
Jag har en särskild relation till den här historien och Rabo de Peixe.
Visst finns det problem där, men det gör det ju överallt.
Man kan lämna Rabo de Peixe, men Rabo de Peixe lämnar en aldrig.
Det finns en magi som består.
När man hamnar i fängelse…
…ställs allt på ända.
Åren som man tillbringar därinne gör att man blir mer avskärmad.
Jag hade svårt att öppna mig för folk.
Det tog kanske tre, fyra år.
Sen började jag känna att jag ville bli den jag var förut,
den där en lekfulla och skämtglada killen.
Och så var det med det.
Det gick illa.
Beroende är som ett sovande odjur.
Man söver det när man får behandling och lyckas vara nykter en period,
men odjuret kan vakna igen, det ondskefulla beroendeodjuret,
när som helst när man känner sig osäker eller när det händer oväntade saker.
Ett uppbrott, en närstående som dör, eller att man får sparken…
Det lilla odjuret ligger där och sover, men kan när som helst vakna igen.
Jag trillade dit på syntetiska droger,
och de tog ifrån mig allt jag älskar.
De tog min familj ifrån mig. De tog allt jag hade.
Jag har gjort saker som inte var jag.
Den där skiten förändrar en som människa.
Jag önskar att jag fick backa bandet.
Jag förlorade min fru, mina barn…
Min älskade fru.
Lättförtjänta pengar tar också slut.
Det är inte alls bra.
Att bli utstött av familjen är ett helvete.
Så är det.
När min son låg på sjukhuset bad jag mycket.
Jag bad Gud att hjälpa mig.
"Om min son överlever det här,
så lägger jag av."
"Då slutar jag förgifta människors liv med de här drogerna."
Så tack vare det löftet och tack vare Gud
är det inget jag vill veta av längre.
Det är skräp i mina ögon nu.
Det är skit som förstör familjer.
Ett liv fullt av lögner,
fullt av råttor och tjallare,
ett liv av…
Ens bästa vän kan skjuta en i skallen om man råkar ha för mycket.
I ett liv bland droger har man inga vänner.
Man har inga vänner i det livet.
RUI COUTO BLEV DEPRIMERAD PÅ GRUND AV SIN SONS DÖD.
HAN GICK NER SIG I MISSBRUK OCH BLEV GRIPEN IGEN.
HAN STÅR NU I KÖ FÖR ATT FÅ MISSBRUKSBEHANDLING.
ANTÓNIO PACHECO BYGGDE UPP SITT LIV PÅ NYTT OCH BOR KVAR I SAMMA BY.
HAN HAR INTE GRIPITS FLER GÅNGER.
Det tar tid att bygga såna här motorer, bit för bit.
TONY UTVISADES FRÅN USA FÖR 25 ÅR SEN OCH HAR INTE FÅTT KOMMA TILLBAKA.
HAN DRÖMMER ATT FÅ ÅTERVÄNDA OCH TRÄFFA SIN FAMILJ.
TELMO DRIVER EN FRAMGÅNGSRIK FISKGROSSISTVERKSAMHET.
HAN BOR KVAR I RABO DE PEIXE.
Den sidan, dit bort, allt det här…
SANDRO G BOR I USA MED SIN FRU OCH SINA TRE BARN.
HAN DRIVER EN FRAMGÅNGSRIK BYGGFIRMA MED FLER ÄN 40 ANSTÄLLDA.
EFTER ETT DOMSTOLSBESLUT FÅR HAN INTE LÄMNA LANDET.
HAN HAR INTE VARIT PÅ AZORERNA SEN 2013.
2021 STOPPADES ANTONINO QUINCI I BRASILIEN PÅ EN BÅT MED 630 KILO HASCH.
HAN SLÄNGDE LASTEN ÖVERBORD,
MEN ERTAPPADES AV POLISEN, SOM BÄRGADE PAKETEN.
HAN FICK NIO ÅRS FÄNGELSE,
MEN RYMDE IGEN OCH ÄR NU EFTERSÖKT AV BRASILIANSK POLIS.
TROTS IHÅLLANDE FATTIGDOM ÄR RABO DE PEIXE NU EN TURISTATTRAKTION.
TUSENTALS NYFIKNA TURISTER BESÖKER BYN.
HISTORIEN OM RABO DE PEIXE
INSPIRERADE TILL EN AV TIDERNAS MEST SEDDA TV-SERIER.
RABO DE PEIXE BLEV SIG ALDRIG LIKT IGEN.
Visst saknar jag mitt hemland
Det är inget som bara tar slut
Där alla fortsätter att prata
Och busarna röker som förr
Där väntar solen på mig
Vid havets strand
Ni vet att alla pratar
Om Azorerna och Portugal
Vi är rapexinhos och vi är bäst
Alla dansar när vi har fest
Och jag är alltid med på festen
Och imorgon?
Imorgon är jag med på festen
Jag är alltid med på festen