Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
САН-МІҐЕЛЬ, АЗОРИ
По чотирьох кутках острова Сан-Міґель хвилями прибило кокаїн.
Близько 300 кілограмів кокаїну виявили вчора опівдні
на північному узбережжі Сан-Міґеля.
Перевозив його один італієць,
що устиг позбутися сотень кілограмів перш ніж його спіймали.
Так, багато хто думав, що це сміття.
Тут пакунок, там пакунок.
«Та ну! Аж не віриться».
Він підняв голову і побачив купу кілограмів порошку на воді.
2,6 МЛН «ЗАПАКОВАНИХ» ДОЗ НА ВОДІ
Мішок був рваний. Він взяв його на спину, і кілограми просто висипалися.
Пʼять контуш — і маєш дозу завбільшки з пачку цигарок. Набиту!
Жінки панірували рибу в кокаїні, певні, що це борошно.
Діти розкреслювали футбольні поля кокаїном.
Неймовірний острів, рай та й годі.
Куди не глянь — кокаїн кілограмами.
Вони ніколи в житті не бачили кокаїну.
Його розповсюджували дешево.
Це могло б мати катастрофічні наслідки.
Мене спіймали з 33 пістолетами і 2 000 набоїв.
Кілька моїх найближчих друзів померли.
Набив машину кокаїном, просто купи на долівці. Прибацаний тип.
Кожен божий день, кожен день на вулиці.
З ранку і до ночі. З пістолетом, з охороною.
Багаті заробляють, бідні продають наркотики.
ХВИЛІ ЗМІН: НЕЙМОВІРНА ІСТОРІЯ РАБУ-ДЕ-ПЕЙШЕ
2001 РОКУ ЧОВЕН ПОВЕН КОКАЇНУ ЗМІНИТЬ ЦЕЙ ОСТРІВ НАЗАВЖДИ.
НА КРАЩЕ ЧИ НА ГІРШЕ — ЗАЛЕЖНО ВІД ОПОВІДАЧА…
Адреналін, зрештою, діє майже як наркотик.
Він спричиняє залежність. Затягує.
Як і служба в поліції. Це теж правда.
Уперше я освоїв зброю в Анголі. Там я народився.
ЖУЗЕ ЛОПЕШ
Уперше я вистрілив у вісім років.
Тоді це було звично, бо визвольні рухи
призвели до бойових дій, траплялися й масові розправи.
Тож держава відчула потребу
роздавати зброю цивільним для захисту.
Я прибув на Азорські острови 1993 року.
А у відділі боротьби з наркотиками став працювати 1994-го.
Шукав зачіпки, наркотики, гроші. То була гра в кота і мишу.
Я зазвичай кажу, от є мисливець на одному боці, і є здобич на іншому,
і адреналін тут-таки скаче.
У 2015 ПІВ СВІТУ СКОЛИХНУЛА НОВИНА З САН-МІҐЕЛЯ.
ЧОВЕН. ІТАЛІЄЦЬ. КОКАЇН НА ВОДІ.
ЦЮ ІСТОРІЮ ОПУБЛІКУВАЛИ В EL PAÍS ДВОЄ ЖУРНАЛІСТОК З ІСПАНІЇ.
Мій перший контакт з островом Сан-Міґель відбувся 2009 року.
Я прибула сюди 25 червня
і планувала влаштуватися на португальське громадське телебачення,
але опинилася на громадському радіо.
Мій перший контакт з Азорами стався 2010 року.
Я навідалася на Сан-Міґель, бо мій брат вчився там на біологічному.
Чотири дні роздивлялися острів, тоді він сказав: «Їдьмо у Рабу-де Пейше».
Пригадую, приїхали ми в Рабу-де Пейше, а мій брат такий:
«Зачиняємо вікна і замикаємо двері. Ця зона…»
Здається, він сказав «конфліктна». Я не памʼятаю, як точно.
БОСТОН, МАССАЧУСЕТС, США
АВТОР ХІТА «Я НИТИ НЕ ЛЮБЛЮ»
Рабу-де-Пейше для мене понад усе.
САНДРО ДЖ РЕПЕР
Я виріс серед рапешінью, з кузенами в Рабу-де-Пейше.
У Рабу-де-Пейше нелегко. Усе з нуля.
Люди важко працюють.
Мореплавці, рибалки, холодні люди.
Туди не радили потикатися. Туди не кликали.
Донедавна це був найбідніший регіон у Європі,
з високим рівнем неписьменності.
Що тут сталося?
Було відчуття, ніби тут пронісся шторм і позалишав на людях шрами.
Це не просто злидні. Це наче вони оговтувались від чогось.
2001 року на острів прибилася сила-силенна кокаїну
з розбитого вітрильника.
Більшість намило до берегів Рабу-де-Пейше,
припливами і таким іншим.
Ці люди ніколи не бачили кокаїну.
Коли я прилетів на Азори, я ще не знав справжньої злочинності.
Якщо щось і ставалося, усі більш-менш одразу розуміли, хто злочинець,
а будь-яке крадене майно коштувало не дорожче за пʼять євро.
Пудинг, шмат мʼяса, хіба щось таке.
Рівень злочинності був просто дитячий.
У середині 1990-х на Азорах ми зіштовхнулися з іншим рівнем криміналу.
Репатріанти зі США, звиклі до збройних пограбувань,
зрештою, стали ділитися цим досвідом
з місцевими, що вчиняли злочини тут.
В Америці їх називали португальцями.
У Португалії їх називали американцями.
Вони громадяни Ніде.
Я з Рабу-де-Пейше Але ти не дрейф
Мені й бутлі не досить Мені синячити в кайф
Диви на мій пістолет Я не ходив до школи
Я тинявся вулицями Продавав «Кока-колу»
Я нити не люблю
Таке життя не для мене
Я нити не люблю
Я з Сан-Міґеля, Санта-Клара.
Іммігрував сюди з батьками. Мені тоді було девʼять.
Ми поїхали на Бостонщину, у Вінтер-Гілл.
Тут були італійці, були ірландці, була мафія.
Тут-то я й виріс.
Коли мені було 13, мій кузен
показав мені кокаїн,
і я взявся продавати наркотики від нього.
Чуєш, сюди треба більше енергії. Більше цього…
Зараз докрутимо потужності.
Дж-Два! Я пішов з вулиці
Господи.
-Здається, треба ще раз. -Йо. Зупинися.
Маріо, сади його в кабіну. Іди в кабіну.
Це треба на вініл, чувак.
ЕШТЕВАУ ҐАҐУ ІСТОРИК
Інтегрувати репатріантів
було непросто.
Багатьох репатріювали через наркотики.
Інших — через бійки, крадіжки машин…
Цих людей затаврували як кримінальних елементів.
Але, діставшись цього острівця,
вони вже не могли вчиняти те, що вчиняли деінде.
Вони відсиділи свої терміни, відбули покарання.
Їх відвезли в аеропорт і висадили в Понта-Делґаді.
Від деяких з них повідрікалися сімʼї.
Їх відправили назад. У більшості з них не було сімей.
Що вони тут робили? Вони нікого тут не знали.
Тут стало більше робочої сили злочинного світу.
Переважна більшість продовжувала вживати наркотики.
Щоб заплатити за дозу, займалися дрібною злочинністю.
Були й випадки насильства,
де репатріанти коїли тяжкі злочини за дозу.
АМЕРИКАНСЬКА МРІЯ БАГАТЬОХ АЗОРЦІВ СТАЛА ЖАХІТТЯМ.
ВОНИ — ГРОМАДЯНИ БЕЗ БАТЬКІВЩИНИ. РЕПАТРІАНТИ.
АНТОНІУ ПАШЕКУ РЕПАТРІАНТ
Скільки мені було 1969-го?
Мені було вісім, і ми поїхали в Америку, до Нью-Джерсі,
величезного міста, де у школі ніхто не говорив португальською.
І я, маленький хлопчик з маленької парафії,
боявся серед усіх тих людей,
тож і пішов за однокласниками.
Пішов за ними, бо вони — все, що я тоді мав.
Навіть поговорити з ними не міг.
Було складно.
Тоні фігурував і в інших історіях.
Дрібні злочини, продаж наркотиків у невеликих дозах.
Його прізвисько, його кримінальна кличка — Тоні з Фенайша.
Той Лопеш був такий собі маленький поліцайчик,
набивав собі ціну, саджаючи людей за ґрати. Дійшов і до мене.
Кажуть, він був дуже злий,
не любив людей, які вживали чи торгували наркотиками.
Руй Коту…
Я не дуже памʼятаю.
Здається, його привезли зі Штатів
і засудили за торгівлю наркотиками у США.
Щодо збройних пограбувань не знаю, але наркотики були.
Його репатріювали, пригадую, зі США,
і він поселився на північному узбережжі, в Ашадіньї.
Руй Коту приїхав з Америки. Його репатріювали.
В Ашадіньї
мало хто говорив англійською або курив траву,
а Руй Коту робив і те, і те.
Руй звідси, з Нью-Бедфорда. Його повернули туди.
Руй знає, що таке сніжок.
Руй — ґанґстер.
Він класний хлопець.
Він — наш.
РУЙ КОТУ «СПРАВЖНІЙ ҐАНҐСТЕР»
Я пішов у наркоту в Америці в 16 років.
Виграв було конкурс малюнків.
Мені запропонували стипендію у Бостонському університеті,
а я відмовився.
Мама все казала: «Наш Руйчик міг би сьогодні бути паном».
Але воно якесь таке… я не знаю.
1978 року мене зловили з травичкою і кинули на рік за ґрати.
А тоді добровільно репатріювали на Азори.
Якби я лишився в Америці, то вже й не жив би.
Я приїхав сюди, пішов добровольцем в армію.
То був найкращий час мого життя. Мене відпустили на Терсейру.
Мені сподобалося. Працював барменом.
Це мені в пригоді стало. А ще я продавав в армії траву.
Оце я дарма бовкнув.
Азорські острови — дуже віддалений регіон.
Розташовані в Північній Атлантиці,
приблизно за 1 500 кілометрів від материкової Португалії
і 3 000 кілометрів від узбережжя Сполучених Штатів.
Яке б судно не пливло з Америки,
першим пунктом Європи для нього,
першим регіоном Європи, завжди є Азори.
ЗГІДНО ЗІ ЗВІТОМ ЄВРОПОЛУ І ЄС ПРО НАРКОТОРГІВЛЮ,
АЗОРИ — ЦЕ ВХІДНА БРАМА ДЛЯ КОКАЇНУ ДО ЄВРОПИ.
ХОВАНКА 7 ЧЕРВНЯ 2001
Про це повідомив рибалка,
він ловив рибу на вудку неподалік.
Він помітив наркотики,
пачками,
і повідомив про це в поліцію.
Я пішов рибалити з колегою.
Він на той час уже багато наловив.
Він пішов, а через чверть години пішов і я.
І вже як ішов, побачив купу пакунків.
«Треба ж, скільки їх тут. Сховаю-но я їх у печері».
Довгенько я їх тягав, воно ж важке. Сховав у печері.
Доходжу до печери, глип — аж там, у глибині, ще брикети. «Оце їх тьма!»
Ну, я взяв один, стягнув ґуму.
Стягнув ґуму,
розгорнув поліетилен, а там ще поліетилен, і ще ґума.
І так я з пів години возився з одним пакунком.
І тут я бачу таку білу таблетку.
Виймаю її і думаю, постукаю щоб зрозуміти, що воно. А я ж не дурень.
Думаю, перевірю, чи це наркотики чи ще щось. І це таки були наркотики.
То був дуже камʼянистий схил,
і там була така неглибока печера,
метрів за 30-50 від хвиль, що били в каміння.
Увесь шлях було позначено, щоб видно було з моря.
Якісь хрестики, зламані очеретини…
Словом, позначки.
Я туди піднявся і побачив Зе Манеля, «Бразильця».
Каже: «Гей, Парсейру. Гарної риби тут маєш.
Багато наловив?»
«Я дечого кращого наловив».
І дістаю те, що внизу набрав, розгортаю увесь поліетилен і показую йому.
«Овва, та це не просто собі щось, це чистий кокаїн».
Гадаю, охорона порядку і морська поліція вилучили наркотики.
Виїхали на місце і відвезли вантаж у Понта-Делґаду.
Прочесали периметр, знайшли там 277 пачок
і більше нічого.
Слово за слово, і всі кому не лінь —
діти, жінки, чоловіки — всі ринули туди.
Зійшли, зайшли у воду, і увесь вантаж витягли нагору.
Чотириста двадцять кіло звідти витягли.
Близько 300 кілограмів кокаїну виявили вчора опівдні
на північному узбережжі Сан-Міґеля.
Відтоді триває масштабна поліцейська операція,
тож поліція не розголошує подробиць справи.
З цього моменту ми почали паралельно досліджувати вітрильник.
Люди казали, що вітрильник плив уздовж північного узбережжя
у напрямку Рабу-де-Пейше.
Ми також дізналися, що човен покинув порт Рабу-де-Пейше,
тримаючи курс на захід.
Він зробив коротку зупинку в районі Пілар-да-Бретанья,
і вже там його вперше розвантажили.
Пізніше ми дізналися, що він зайшов у пристань Понта-Делґади.
Ми одразу ж спрямували загін туди,
і ще один у Рабу-де-Пейше.
У Рабу-де-Пейше було важко працювати.
Нам складно було там знаходитися.
Ми опинялися серед купи люду, а надто наблизитися не могли — ризик.
Це б зашкодило розслідуванню. Розшукуваний міг би просто розчинитися.
Паралельно вели ще одне розслідування, де був чіткий звʼязок
між двома «персонажами» —
Руєм Коту і Тоні.
Я прибув на Азорські острови і зустрів мого приятеля Тоні на другий день.
Ми прогулялися.
Поговорили. «Я з Америки», і так далі.
Почали говорити англійською.
«Дай травички». Ну, я дав йому травички.
І той вчастив до мене щодня.
І то не по травичку. Він приходив поговорити.
Тоді я зустрів Руя Коту.
Пашеку — він як брат. Більше ніж друг.
Він мені як брат.
Я почав продавати кокаїн.
Завжди чистий.
Я двічі був у Венесуелі.
Першого разу проковтнув майже кіло кокаїну.
Той мені сказав, що за 30 з гаком років ніколи не бачив розірваної пачки.
Вони це діло добре вміли. Я свідок.
Беруть ті брикети з білим штампом
і перепресовують по 5, 7 і 10 грамів.
Я брав найменші — по пʼять. Більші б у горло не влізли.
Вони кладуть порошок у прес,
пакують у прозорий поліетилен,
пропихають палець, завʼязують зубною ниткою і ріжуть.
Тоді ще один палець, один вузол всередину іншого,
розтягують — і так чотири рази.
Потім занурюють дозу в чистий мед, щоб був додатковий шар на ґумі,
який би не розʼїв шлунковий сік, бо ґума розірвалася б.
Перед ковтанням, їх кладуть у миску з льодом, щоб горло заніміло.
Я міг ковтнути з десяток, намотати кіл по квартирі,
тоді зʼїсти ложку курячого бульйону,
щоби шлунок розслабити.
А тоді інʼєкція — і «аста ла віста».
Ковтнувши першу таку штуку, я пішов спати.
Перелякався не на жарт, думав, буду мрець.
Три дні воно в мене в шлунку сиділо.
Можна було пити суп, пиво чи віскі. Все можна було.
А от їсти варто було обережно.
І не пити молоко чи йогурт,
жодних молочних продуктів, ясно?
Ну і я потрапляю на Азори, випиваю склянку молока,
біжу в туалет і сиджу там, як та курка-несучка.
Так мені розказували!
Уперше на Азорах мене занесло у Порту-Формозу.
Мене спіймали за гашишем,
я десь за пʼятсот ескудо взяв, думаю.
Ні, за тисячу. Ні, за пʼятсот. Мінімальну дозу.
А влетів на 65 тисяч.
Суддя мені тоді каже: «Пане Рую, ви ж не вживаєте важкі наркотики?»
А я: «Ні, сеньйоро. Тільки легкі».
А згодом я такий стою перед нею з 2,5 кг кокаїну.
Якого біса!
І запамʼятала ж мою пику, бляха!
Руй Коту полетів до Венесуели. Мав там звʼязки, і йому там дали
валізу з двома кіло кокаїну, сказали везти сюди.
Руй Коту прилетів у Лісабон зі ще одним, теж на імʼя Руй, той був з Рібейра-Ґранде,
і його найняли взяти на себе провину, якщо щось піде не так.
Він був у них за курʼєра.
Возив валізу і мав взяти на себе провину, якщо десь спечеться. І спікся.
Руй Коту повернувся на острів, а інший Руй лишився у СІЗО в Лісабоні.
Ми подали запити на прослуховування їхніх телефонів,
щоб дізнатися, що вони замислили,
що нас могло б зацікавити,
і чи дійсно вони возили великі обʼєми наркотиків.
Це було за місяць до того, як острів буквально залило кокаїном.
ЗАГУБЛЕНІ ПАКУНКИ 16 ЧЕРВНЯ 2001
Океан на Азорах може здатися спокійним на поверхні,
але тут завжди є багато підводних течій.
Наблизившись до узбережжя, Антоніно Куїнчі
мав позбутися вантажу.
Пізніше ми знайшли карту,
куди він вписував свої нотатки і стежив за маршрутом.
Він позначив дві третини маршруту
між Венесуелою та Азорами,
місце, де він зламав стерно,
і звідки йому вдалося дістатися Сан-Міґеля.
Він знав, що для того, щоб зайти в порт, він мав позбутися вантажу,
на випадок якщо вітрильник обшукають митники,
бо тюки з наркотиками були просто на видноті.
Він наблизився до північно-західної частини острова
і попрямував до Пілар-да-Бретанья у ґумовому човнику.
Вочевидь, там він і вивантажив більшість наркотиків.
Тоді він пішов на схід,
уздовж північного узбережжя, до Капелашу,
і в бухті на краю Капелашу,
у крихітній бухті, він вирішив сховати
частину товару, вивантаживши там.
Виносячи кокаїн на берег
у бухті Капелашу, він помітив рибалку.
Рибалка бачив здалеку, що він виносив щось на берег.
Куїнчі тоді привʼязав ґумового човника
до вітрильника і вирішив
відплисти назад на захід до Бретаньї.
Там він причепив вантаж до ланцюга з якорем
і занурив останню партію кокаїну під воду.
Там було майже 100 кіло.
Тобто що він робить? Він загортає кокаїн у пакети,
ЯКІР І ЛАНЦЮГ КУЇНЧІ
занурює їх під воду…
Цілком можливо, що таке пакування не витримало
підводної течії.
Можливо, саме тому ті сповитки порвалися,
і брикети розпливлися островом.
Пакунки вистрибували з води на півночі і на сході острова.
«Твій кузен хоче з тобою поговорити».
Якось одного разу я його набрав, а він мені: «Сандро, ми багаті.
Ми мільйонери.
Приїжджай, сам побачиш».
Чутки поширилися дуже швидко.
Хтось, вочевидь, побачив пакунки.
Там не один був. Там 100, 200, 300.
Просто купами.
Дізнавшись, що в Капелаші стоїть човен,
яхта, з якої зникла купа кокаїну, чи то його просто позбулися,
ми махнули туди, в Капелаш:
а раптом натрапимо на грам чи два і влаштуємо свято?
Багато хто не знав, що воно таке.
Знали здебільшого репатріанти.
Та ніхто в світі не повірить.
Це ж фактично готові гроші.
Мішки грошей з океану.
Однаково.
Неймовірний острів, рай та й годі, краса…
Куди не глянь — кокаїн кілограмами.
Я стала шукати.
В інтернеті не було ані згадки.
Абсолютно нічого.
Як так, щоб таку дику трагедію в ЄС,
у Європі, та й ніхто не висвітлив?
І ми почали потроху планувати,
готувати мандрівку на Азори,
щоб спробувати розповісти про це.
Діставшись Рабу-де-Пейше, ми зустріли групу підлітків.
Ми приїхали, і такі:
«Ми з Іспанії, розслідуємо, що трапилося в Рабу-де-Пейше».
А вони розреготалися.
Трохи моторошна реакція.
І тут наша подруга спирається на стовп,
дістає гашиш, який щойно надибала,
і починає його палити.
І тут нас оточило десь із 20 дітлахів.
Раптом це тестостеронове коло розмикається, і зʼявляється Тельму.
ТЕЛЬМУ РАПЕШІНЬЮ (УРОДЖЕНЕЦЬ РАБУ-ДЕ-ПЕЙШЕ)
Став перед нами, зміряв нас поглядом, і:
«Ну, дівчата, і чого вам тут треба?»
Отак брама в Рабу-де-Пейше відчинилася перед нами.
Колись, у давнину,
люди тут страх як голодували.
Мої друзяки,
я крав їжу з дому, щоб їх годувати. Голод страшний був.
Какао, цукор, хліб, тунець, нут.
Ми тоді кожен біб рахували.
Банка нуту у нас була на пʼятьох-шістьох.
А сосиски? Сосиски я крав у власної мами.
Банки сосисок. Її це гнітило.
Я приходив, брав дві.
Іноді ховав. Тако: беру дві банки,
підтягую вперед, а ту, що посередині — забираю.
А для мами, сеньйори Марґариди, в ті часи…
У 12 років ми ходили серфити з плавниками на дошках.
Ми не знали, що воно таке.
Стали його трощити, шкрябати об каміння. Не знали, та й усе.
Ми розписували ним каміння, а тоді втікали.
Брикети підбирали діти і писали ними по землі.
«Марія любить Жуау», «Луїш — дурень».
А якось хотіли у футбола пограти, а білила не мали,
і стали порошком креслити поле.
Я приходжу, поле накреслене.
Брикетами з моря вони тупо лінії на полі покреслили, щоб грати.
Їх купами розкидало всюди навкруги.
Багато хто думав, що це сміття.
Пакунки десятками, не знаю… Двадцять, 30, 40 тут,
десять, пʼять, шість там, пʼятдесят там.
Кілограми й кілограми.
По всьому узбережжі Кальєташа.
Я сам пару знайшов… а рибалки з сітей виловили.
По всіх островах.
Це було як у магазин по цукор зайти. Скільки душа забажає.
Я знайшов пакет у формі мʼяча, дістав ножа і розрізав його.
Ріжу, ріжу, і чую такий писк. Глип — аж там скло.
Розбив його каменем, а там — порошок.
Нормальний камінь такий.
Я взяв дрібку на кінчик ножа, поклав до рота.
Я не знав що це, а мій друг, який багато років жив за кордоном,
сказав, що це борошно на рибу, і дав мені 400 ескудо.
А то була чимала каменюка, отака завдовжки і така завтовшки.
Десь кілограм вуличного кокаїну.
І всі розповідали ті самі історії, розумієте?
Про жінок, які панірували рибу кокаїном,
певні, що то борошно.
Чи сипали кокаїн у каву, думаючи, що це цукор.
Якась наукова фантастика.
Нам справді розповідали божевільні історії,
але всі розповідали те саме.
Інтелігенти, у яких усе добре в житті, віддавали знайдене поліції.
Але хитруни і мафіозі стали забирати все собі. Аякже.
Не сидіти ж їм, склавши руки. Вони знали, що з цим усім робити.
Багато репатріантів знали, що таке наркотики.
Вони пройшли школу криміналу.
Мене спіймали з 33 пістолетами і 2 000 набоїв.
Вони знали вуличне життя.
Вуличне життя — це наркотики, це проституція,
це пограбування банків, вбивства, що завгодно.
Ми поїхали в Капелаш чекати до другої ночі одного хлопця, що хотів з нами торгувати.
Ну, прийшов він о другій ночі,
приніс грам порошку.
Тож ми влаштували собі гулянку,
випили, винюхали пару доріжок.
А вдень, о тринадцятій,
я почув з-за дверей, що ніби підʼїхав мотоцикл.
Ну, думаю, це хтось по мою душу.
Стукіт у двері — стоїть Руй Коту,
в будівельній рукавиці, повній кокаїну.
Він постукав, я відчинив, він увійшов.
Підійшов до мого столу, висипав купу і каже:
«Це тобі. Поговоримо увечері».
Друг, з яким я мав оборудку, спитав, чи є в мене героїн.
Я сказав, що є 100 грамів.
Я до нього в машину, а він мені 300-грамовою кулькою в спину.
Каже: «Дарунок тобі».
Джекі також знайшов багато кілограмів у Капелаші,
але до Руя тоді і він прийшов.
То був кокаїн. Просто купи кокаїну. Ціла машина набита.
Я такий: «От прибацаний тип». Кокаїн має запах.
Я спитав: «Це тут кокаїн?»
Кажу: «У тебе тут кокаїн по всій машині!»
А він: «Рую, це гімно вже мені раз життя зруйнувало,
і зробить це знову».
Так і сталося! Отака розмова.
Помер той Джекі.
У тому будинку ми домовилися про вісім кіло.
Він хотів вісім мільйонів ескудо. По мільйону за кілограм.
І ми з Руєм стали торгуватися, хто в цьому більший мастак.
«Але ж ми друзі. Міг би нам і знижку дати». І все таке.
Зійшлися на пʼяти мільйонах за ті вісім кіло.
А в машині було ще два кіло.
Відчиняєш багажник, а у нього там сосиски, лотки всякі, сир,
потім у келиках для вина став кокаїн продавати. Кажу ж, прибацаний.
Ми з ним поговорили і… немало кілограм сніжку.
Для них це було наче диво.
Це було «Та ну!
Аж не віриться, що Ісус Христос так змилосердився до нас з неба».
Для багатьох це було диво.
Якось я готувався до уроку керування вітрильником,
і біля входу у пристань помітив яхту на якорі.
А коли яхта стоїть на якорі, є проблема.
Я запитав, чи все у них там гаразд, і, певна річ, вони сказали:
«Так, у нас проблема зі стерном. Хотіли б пришвартуватися».
Усі ремонтні роботи
стосувалися рухомих частин судна
нижче ватерлінії.
А ремонтувати все, що під водою, можна лише на суші.
Стерно не полагодиш, не зробивши дірку в човні.
З екіпажу там було двоє.
Принаймні на палубі.
І один з них, молодший,
тримав пачку грошей.
Тоді це ще були ескудо.
Велика пачка готівки.
«Ми вам заплатимо. Допоможіть пришвартувати».
А я їм: «Мені не потрібні гроші. Навіть не пропонуйте».
Я допоміг їм причалити, і все.
Кожен, хто стає на якір перед проходженням контролю,
або обходить порт контролю і заходить в інший,
одразу викликає підозру.
Якщо ти не європеєць і заходиш у Європу,
перше, що треба зробити, — звʼязатися з портовою адміністрацією.
Ми підійшли до човна, там була драбина,
і, здається, ми покликали, щоб хтось до нас вийшов.
Він підійшов, а ми: «Поліція.
У нас ордер на обшук судна».
У нього таке трохи розпатлане волосся було. Довге, кучеряве.
Високий, понад метр вісімдесят, може, метр девʼяносто.
Кремезний, сильний чоловік.
Показав фальшиві документи, на імʼя Джованні Сперанца.
Здається, документ був італійський. Але у нього були ще документи.
Взагалі, обшукавши вітрильник,
ми знайшли ще документи
на імʼя Хавʼєра Ґомеса, громадянина Іспанії,
але ми знайшли й на Антоніно Куїнчі. Ми такі — ну, ще одна фальшивка. Але ні.
Щойно ситуація прояснилася,
Антоніно Куїнчі запевнив нас, що це його справжнє посвідчення.
Він був до нас дуже привітний. Усіх, кого обшукуємо, ми завше питаємо:
«Хочете здати щось нелегальне
чи підозріле? Чи нам обшукати човен?»
Куїнчі сказав, що нічого нелегального не має.
Тоді я пояснив йому процедуру, здається, італійською.
У нас був службовий пес, навчений виявляти наркотики.
Памʼятаю, то був кокер-спанієль. Такий маленький песик.
Тож він зійшов на борт і заходився обнюхувати.
Вітрильник просмердівся кокаїном, я чув запах,
але пес нічого не виявив.
І коли пес пішов,
я побачив, як Куїнчі полегшено зітхнув.
Серцебиття знову сповільнилося.
І він став мене так випроваджувати на берег, ніби кажучи:
«Пес нічого не знайшов. Ідіть-но геть».
А я: «Е, ні, ще не час.
Ми таки обшукаємо човен. До роботи».
Щоб добре сховати наркотики, потрібна винахідливість.
Буває, роблять потайні відсіки, потайні перегородки.
Ховають їх у консерви,
видаючи за провіант на подорож.
Нам довелося вийняти чи не увесь вміст човна,
щоб обшукати його від корми до носа
на потайні відсіки і перегородки,
де можна було сховати наркотики.
Я помітив, що Куїнчі хвилювався.
Зрозуміло, там усе сильно пропахлося кокаїном.
Він лежав тюками кілька тижнів, поки човен перетинав Атлантику,
і запаху було не уникнути, таке не замаскуєш.
Ми знайшли майже кілограм, 960 грамів…
Пакунок, з якого він взяв трохи порошку для власного вжитку.
Тоді я зрозумів, що він відчув, що гру закінчено.
У нього були наркотики, і цей факт загнав його в пастку.
Та ще й сам пакунок, у який було запаковано той кокаїн.
Той пакунок був ідентичний
пакункам з кокаїном, вилученим раніше.
Ми змогли повʼязати той пакунок з іншим
завдяки його зовнішньому вигляду.
Італійця, підозрюваного в перевезенні на човні кокаїну у великій кількості,
заарештовано в Понта-Делґаді.
Вилученої речовини достатньо, щоб виготовити понад 2,5 мільйона доз.
ПАУЛУ ЛІНЬЯРЕШ АДВОКАТ
Пригадую, він мав образ пірата, яким я його уявляв у дитинстві.
Мабуть, тому що він був моряком, але в нього був саме такий вигляд.
Я відвідав пана Куїнчі у вʼязниці, щоб поговорити з ним,
але говорив він дуже мало.
Зазвичай у діалозі клієнта з адвокатом
саме клієнт викладає свою версію історії, а ми будуємо стратегію захисту.
Але тут усе було не так.
Тут він ставив запитання мені,
а сам не відповідав або дуже неохоче ділився інформацією.
Постійно дуже хвилювався щодо екстрадиції.
Не щодо увʼязнення в Португалії.
Його лякала саме перспектива екстрадиції.
А у ньому мене лякала його мовчанка,
цей пронизливий погляд,
ця довга, незручна тиша. Він здавався відстороненим.
Він був геть не такий, як інші.
Вітаю. Вистачить на понад 2,5 мільйона доз кокаїну.
Це 456 пакетів наркотику.
Речовину вилучили в кількох місцях уздовж узбережжя Сан-Міґеля.
15 ЛИПНЯ 2001 СНІЖОК ІТАЛІЙЦЯ
Кокаїн працює як стимулятор.
Він активує функції організму,
тож у людини зʼявляється більше енергії, вона активніше функціонує.
Але це також наркотик, який може викликати
розвиток психозів,
параної, недовіри до світу, а це виснажує.
Уявіть собі, що ви цілий день провели на швидкості 160 км/год.
Це так званий голодний наркотик.
Він впливає на мозок так,
що що більше береш, то більше хочеш ще.
Кокаїн був без домішок.
Чистий на 98%.
Я запитав: «Що ж це за кокаїн такий?»
Як правило, кокаїн продають уже з домішками.
Додають усього потроху, щоб збільшити обʼєм і вагу,
для більшого виторгу.
Кокаїн, що ввозиться через Атлантику, завжди дуже чистий.
Якщо не буде 95%, точно буде 90% чи принаймні 85%,
він завжди щонайчистіший.
На вулиці продукт розводять так, що лишається 10%, 15%,
може, 20% від вихідної речовини.
Тут ніколи не можна було дістати багато кокаїну, та й тут він слабенький.
А коли зʼявився цей, він був просто…
-Сніжок італійця — це було щось… -Натурпродукт.
Ми назвали його «сніжок італійця».
«Диви, це сніжок італійця, бачив?»
Що чистіший кокаїн, то сильніше він діє на людину.
Тут або сильніший ефект через дію кокаїну на мозок,
або передозування і смерть.
Це ґето, другани.
Таке хіба що у фільмах показують.
Це така форма самоосвіти.
Через кокаїн, розумієте?
Бо ніхто не знав, що воно таке.
Його продавали у чашках, не знали, що можна фасувати в пакети.
Напхають його в чашки, розпродають чашки, і нема у що класти.
А що рибалки?
Рибалки знайшли кокаїн.
Вийшли наловити морських блюдечок чи риби, а знайшли кокаїн.
І розпродали по сто-двісті контуш, за безцінь.
Товстосуми просто наживалися.
За сто-двісті контуш можна було піти з кілограмом, двома, трьома…
Купа людей заробили купу грошей.
Один хлопчик пірнув було у воду, а брикети гепнули його по масці.
Він підняв голову і побачив кілограми речовини на воді.
І він такий: «Що це в біса таке?»
А тоді глянув на камінь поруч, аж там ще один хлопчик
напихає брикетів у старий мішок.
Мішок був рваний. Він взяв його на спину,
і кілограми просто висипалися. Той хлопчик виловив дуже багато.
А що він завжди ходив пʼяний, нормально так синячив,
то все зайде в бар, і давай патякати про ті кілограми.
Доки хтось не скинув його зі скелі.
Люди, які продавали його дешево, не знали, з чим мають справу.
Вони й гадки не мали, наскільки небезпечна ця речовина.
Пʼять контуш — і маєш дозу завбільшки з пачку цигарок. Набиту!
Його було так багато і так легко дістати,
що продавали його не за грам, а за чашку.
Кавова чашка за пʼять євро,
чи пʼять контуш, чи що там тоді ходило.
На вулиці. Навіть не з пакета, просто з кишені.
«Чого тобі? На, тримай».
Суне руку в кишеню і дає. Отак було.
Ті, що понабирали багато, в пориві жадібності продавали за…
Один продасть за десять, другий за вісім, третій за пʼять.
Доходило до такого: «"Кока-кола" є?» «Скільки ти хочеш?» «Стільки-то».
Жодного контролю.
І постала проблема: кокаїн уже не продавався. У кожного хоч трохи було.
Ще один спосіб продавати кокаїн —
перевезти з острова в Америку, Канаду, материкову Португалію, Європу.
Людям з материка теж хотілося.
Купували пару кіло, мішали з чим завгодно.
Ті це діло знали.
У той час тільки й розмов було що про кокаїн.
Італієць навчив Рабу-де-Пейше, що таке якісний сніжок.
Місцеві й доріжки ніколи не бачили, а тут він кілограмами.
Трапилося дещо цікаве.
У людей, які контактували з італійцем, розвинувся стокгольмський синдром.
Усі описували його як чоловіка кремезного.
Не агресивного, але кремезного.
І тим не менш, усі казали, що він добрий чоловік.
Що у нього добре серце, що він не бездушний.
Я звернувся… Пригадую, я розмовляв з ним, казав йому,
що острів поринув у тотальний хаос. Що це катастрофа.
А він поміркував хвилину і сказав:
«Ну, так. Я визнаю, що це хаос. Я чув новини».
Його випускали на 15 днів,
і він бачив ситуацію в новинах.
«Я хочу показати вам місце сховку».
Але пізніше ми дізналися,
що на борту вітрильника мало бути 705 кілограмів кокаїну.
Іспанська влада пильно стежила за контрабандою.
То була велика мережа,
вони ввозили в Іспанію по 22–25 тонн кокаїну на рік.
У Більбао і в Барселону.
Сумніваюся, що це правда.
Завдяки вантажопідйомності такого човна,
він може перевозити набагато більшу кількість вантажу такого типу.
14-метровий «Поцілунок сонця» — це човен,
здатний нести 3 500–4 000 кілограмів.
У той час точилося багато розмов, що те, що вилучила поліція,
мабуть, лише невеличка частка того,
що викинуло на узбережжя.
Справжня кількість мала б бути куди більша, аніж офіційно оприлюднена.
Я порахував і сказав, що саме 420 кілограмів
вони завантажили в машину і взяли на борт.
А трапилося так, що суддя в залі суду запевнив, що йдеться про 210 кілограмів.
Він повторив це тричі.
Я казав, що це брехня, що там було 420 кіло.
А він на це дуже сердився.
Біля нього була така машинка,
і на ній виходило 210 кілограмів.
Він хотів щоб було 210, то так і виходило.
ВЛАДА ОГОЛОСИЛА ПРО ВИЛУЧЕННЯ 750 КГ.
ПОВІДОМЛЯЮТЬ, НА БЕРЕГ ЗМИЛО ПОНАД 3 000 КГ.
Я ніколи не бачив стільки кокаїну. Це було як у кіно.
Вистачало на всіх, ми розважалися донесхочу.
То була і глобалізація, і демократизація.
Рибалки, фермери…
Демократизація — таки факт.
Ми колись казали, що це наркотик для багатих.
Клієнт носив краватку, може, адвокат чи лікар,
футболіст, власник бізнесу.
Це найкращі клієнти.
Він більше не був лише для еліти. Він поширився в маси.
Я заходив у нічний клуб,
і щопʼять хвилин хтось кликав: «Пішли надвір».
Нюхав доріжку — і знову всередину.
На кокаїні сиділи всі.
За одну ніч винюхували по 300 грам.
Стіл накривали брикетами. Аж вгинався!
Кокаїн мали всі. Нічні клуби,
стрип-бари, борделі. Бідні мали, а багаті хотіли.
То був такий собі соціальний ліфт, правда ж?
У кожного зʼявлявся доступ до того, що раніше
могли мати лише освічені люди, що добре заробляли.
Я приїхав о 10–11 ранку. Заходжу туди, а всі нюхають.
«Гей, Сандрінью!
Здоров, хочеш дозу? Тут чистенький!».
Від героїну ти або блюєш або бліднеш.
А от кокаїн це…
От ти насинячишся, а нюхнеш доріжку — і все добре.
Ти вже тверезий, говориш собі з людьми, все швидко так.
Торгівля йшла просто на вулицях, отак. З рук у руки.
Дійшло до того, що рибалки, робітники,
чесні люди, підходили до нас і казали:
«Слухайте, ну це ж негарно».
Бо люди йшли до церкви, а тут поруч таке…
То ми з друзями по цьому ділу зустрілися
і вирішили, що
більше не продаватимемо кокаїн по неділях.
Це святий день. Негарно.
Почну з історії, що сколихнула громадськість у Понта-Делґаді,
абсурдної настільки ж, наскільки й тривожної.
По чотирьох кутках острова Сан-Міґель хвилями прибило кокаїн.
18 ЧЕРВНЯ 2001 ПЕРША СМЕРТЬ
Перша смерть від передозування.
Смерть змінила тональність
розслідування справи
і динаміку розвитку подій.
Зараз ледь по третій дня.
У відділенні невідкладної допомоги лікарні Понта-Делґади надзвичайна ситуація.
Я попрямував у лікарню
і мені пощастило, так би мовити…
Сумнівне щастя — побачити,
як з карети швидкої витягають жінку
в жахливому стані…
Таке.
У жінки випадок передозування кокаїном.
Її життя під загрозою, не можна втрачати час.
Вони пройшли повз мене коридорами лікарні.
«Ще один випадок», сказала людина, що була з нами.
«Ще один випадок передозування».
У цьому випадку вона була в небезпеці,
але її привезли вчасно,
щоб дати нам можливість вжити заходів,
щоб негайно убезпечити її дихальні шляхи і роботу серцево-судинної системи.
Почався наплив людей, які вживали кокаїн,
багато хто вперше опинявся в таких серйозних клінічних ситуаціях.
Це задало «швидкій» нової динаміки.
Ми не були готові мати справу з таким типом пацієнтів.
Лікарня була переповнена.
Там лежали десятки людей, величезний наплив пацієнтів,
усі з передозуванням кокаїном.
Два, три, чотири, пʼять передозувань поспіль.
Безліч випадків передозування поспіль. Люди помирали… щодня.
Є дані про 20–30 смертей.
Я не вірю. Певен, було більше.
Ситуація була драматична, це не могло не залишити слід.
Проблема набирала обертів, і наступними роками
летальних випадків ставалося ще більше,
саме через цю проблему.
У мене було двоє друзів, які померли від передозу.
Цей наркотик убив багатьох людей. Багатьох юнаків.
Це була дуже серйозна проблема,
якій слід було приділити значно більше уваги,
ніж приділяли, навіть якщо зовні все виглядало краще.
Ми почувалися покинутими.
Якби ж вони знали про небезпеку,
знали, що їхнє життя може раптово обірватися,
безглуздо, в юному віці…
Якби це знання
могло відвернути їх від наркотиків,
моє послання їм було б: «Просто припиніть».
Суворе попередження.
«Припиніть вживати. Припиніть».
Були доволі тривожні ситуації.
Нам було відомо про дуже маленьких дітей, 12–13 років,
які вводили кокаїн просто в кров.
Це було нечувано і дуже серйозно.
Я цілий тиждень не їв.
День і ніч сидів тут.
Він розповів нам, що зужив
майже пів кіло кокаїну.
Він проколов вену
й увів туди шприц на 200 мл.
З таких шприців роблять інʼєкції коровам.
Він зупинив першу кровотечу,
закріпив шприца фактично як шину,
і так просидів чотири чи пʼять днів.
Вирішив зужити все, що мав.
Думав: «Перш ніж хтось прийде і забере мій "скарб",
мій "привілей"»… він хотів зужити увесь кокаїн сам.
А то якось сталося так, що люди вже не могли нюхати.
Наче застудилися.
От не можеш нюхати і все. Ніс закладений.
І таак люди стали курити крек.
Це тому одна з моїх пісень називається «Крек на кухні».
Крек і той інший — вони різні.
Ще більше параної. Ще більше божевілля.
Все почалося біля 8:30 ранку,
коли 24-річний хлопець втік, вочевидь, від поліції,
і зайшов у гараж номер два, на Руа Сідад де Сан-Леандру.
«Ти чого тут?» «Тікаю від поліцейських, бо…»
І став мені розповідати історію про наркотики, знайдені в Рабу-де-Пейше.
Більше двох годин юнака переконували не накладати на себе руки.
Зі шприцом у руці він постійно погрожував,
аж поки знайомий цієї потенційної жертви самогубства
не вирішив ситуацію.
1 ЛИПНЯ 2001 АРІВЕДЕРЧІ
Мій друг Тоні з Ломба-да-Майя
кілька разів на вихідні сідав за ґрати через водійські права.
ТОНІ АРРУДА ЛІГА ДЕВАЛЬС
81–82 ВІЦЕ-ЧЕМПІОНИ КАПІТОЛС
Права заберуть? Не вперше.
Суддя така: «Знову сеньйор Антоніу?» Бо вже стільки…
Довелося відсиджувати на вихідних.
На вихідних я сидів, а в інші дні все одно їздив.
Суддя тоді: «Знову сеньйор Антоніу? Я вже не знаю, що з вами робити.
Вам доведеться перескласти іспит».
Та суддя мені дуже допомогла.
Треба було йти туди… Отак прямо. До камери на другому поверсі.
Але там була купа експатріантів, купа знайомих, друзів…
«Егей, Тоні! Він пішов у другу камеру, на другий поверх!»
Краса!
Їжа була смачна.
Там сиділо багато людей з материка
і всі казали, що там як у готелі. Їжа — топ.
Для мене теж так.
Порції щедрі. Ти там добре їси.
Кажуть, величезні баняки риби з рисом.
Але під час однієї з відсидок на вихідних я зустрів італійця.
На той момент, коли Тоні потрапив до вʼязниці,
італієць уже добряче відсидів.
І то в одній з тих, вʼязниць суворого режиму.
І коли він побачив низький мур нашої вʼязниці,
він такий: «Та хіба ж це вʼязниця, це школа».
Італієць був не те щоб дуже комунікабельний,
і єдиним, з ким він говорив, був Тоні.
Він не хотів сидіти під замком, але, наскільки я зрозумів,
він уже втікав звідкись, і його багато разів ловили.
Тоні сів у пʼятницю і вийшов лише в неділю в обід.
Відсидів вихідні.
Він трохи говорив англійською, трохи португальською, іспанською…
Так ми з ним і запізналися.
Він заговорював з людьми, а ніхто не розумів.
Якось одного дня вони зібралися…
Під час прогулянки,
хлопці стали грали у футбол, а він ні.
Він пішов назад двору,
до прибережного шосе.
Мур був низький.
А у дворі стояли цементні лави.
І коли мʼяч вилітав на бульвар,
хлопці ставали на лавки і чекали на перехожих,
а тоді кричали їм: «Кинь нам мʼяча!»
А ті й кидали.
Коли я сидів, мур був метр двадцять.
Я ставав на лавку і просив перехожих кинути мені мʼяча.
Ніякого мʼяча не було. Змушував їх бігати туди-сюди,
шукати те, чого нема.
Наглядач постукав у двері ключем: «Стук-стук!»
Ми вже знали. Ми обійшли ще одне коло двором, деякі ще і ще,
ну й італієць так ходив двором.
І тут раптом він стрибнув.
Перестрибнув той низенький мур з благенькою сіткою — і на дорогу.
На вежі стояв озброєний наглядач.
Бах!
А італієць такий: «Не вбивай мене!»
Крикнув «Чао» і кинувся навтьоки.
А Тоні там чекав зі своїм моциком.
Я чекав там.
Він був сміливий, і я сміливий. Ми обоє були хлопці хоч куди.
Наглядачі кажуть, що то був великий мотоцикл, бо швидко зник.
На великому мотоциклі швидше втечеш.
Але ні, то був мопед.
Він стрибнув на мопед, а я — газу.
Серед вуличного хаосу, серед усіх інших мотоциклів,
у шоломі, хто б здогадався, що то був саме той італієць?
Я мчав ґрунтовими стежками, битими шляхами.
Зупинився в Рібейра-Сека і пішов угору,
протоптаними сільськими стежками, аж до оглядового майданчика.
Я чув новину про його втечу.
Неймовірно.
Був майже полудень, і денна прогулянка закінчувалася.
Антоніно Куїнчі перестрибнув мур і колючий дріт над ним,
наглядач зробив пару попереджувальних пострілів,
але він утік по шосе…
З теперішнього вигляду муру
можна чітко простежити, який заввишки він був у ті часи.
І близько не такий, як тепер.
А директор вʼязниці сказав: «Дякую.
Завдяки вам і вашому репортажу,
управління тюремних служб
вирішило дозволити і профінансувати добудову муру».
Я тоді якось і здивувався, і ні.
Памʼятаю, сиджу вдома, слухаю новини, і кажу рідним: «О, це мій клієнт».
Так дивно, що він утік,
особливо для мене, бо він був моїм клієнтом.
Усе в цій справі вело до нього. Вітрильник італійця, кокаїн італійця,
корбалетроща італійця…
Але сам він зник, безслідно. Ніхто нічого про нього не чув.
Того дня коли він утік,
ми з Руєм Коту, моїм приятелем,
поїхали до міста, підібрати пару грамів героїну.
Взяли грамів так 20–30, точно не згадаю.
Коли дісталися Ломба-да-Майя,
а там є дорога, що веде до Фурнаша,
ми побачили поліцію і блокпост.
А у нас у машині 20–30 грамів героїну.
Ми сторопіли. Я кажу: «Ну все, от ми й догралися».
Поліцай глянув на машину, на нас у ній, і сказав відчинити багажник.
Зазирнув у багажник і такий: «Гаразд, добраніч».
А ми: «І вам на добраніч», ми в шоці.
«Що це взагалі? До чого цей обшук?»
А шукали вони по всьому острову.
У Рібейра-Ґранде і Рабу-де-Пейше було ще два блокпости,
і ще один у столиці. Ми нічого не розуміли.
Лише наступного дня, з новин і газет,
ми зрозуміли, що це було.
ВʼЯЗЕНЬ-УТІКАЧ ДОСІ НА ВОЛІ
ПОЛІЦІЯ ПРОДОВЖУЄ РЕЙДИ В РАБУ-ДЕ-ПЕЙШЕ
Я попросив колегу на оглядовому взяти машину, бо шолом був не на мені.
Я згадав, що маю друга в Ашадіньї, Руя.
Він підібрав італійця на своєму моцику, і відвіз його до будинку Руя Коту.
АШАДІНЬЯ
Підійшов Тоні і спитав, чи хочу я купити пару кілограмів кокаїну.
«Та ні, не хочу, в мене у самого досить».
«Бо зі мною тут власник». «Це як розуміти?»
«Італієць вийшов з вʼязниці».
«І ти лишив його за дверима? Веди в хату».
Чи знав я, що за пару днів
у мене вдома буде власник? От же ж, бляха.
І став Руй думати, як допомогти італійцеві.
Знайшов йому нічліг.
Я дав йому «Саґреш», замовив йому страву з восьминога,
а він попросив мій телефон.
Я йому дав, і він ще попросив антисептик для ноги.
На ньому були штани, і ще спортивки під ними.
Перестрибуючи колючий дріт, він порізав ногу.
Він попросив антисептик, і я купив йому.
Тоді він набрав свого друга
і я чув, як він казав, що він зараз у гарній сімʼї, знаєте?
Коли він закінчив дзвінок,
я його розпитав, а він сказав, що не хоче проблем моїй родині.
Не знав, що я наркоту продаю.
Нас було пара чоловік.
У відділі боротьби з наркотиками було шість чи сім службовців.
У нас було багато завдань, і не вистачало персоналу.
Ми обшукали узбережжя. Оглянули увесь периметр.
Шукали ще пакунки.
Ми часто бачили судову поліцію у кафе, на вулиці…
Вони тоді їздили на цивільних тачках,
а люди не знали, що в таких можуть бути поліцейські.
Вони тоді в таких цивільних машинах багатьох половили.
Скрізь була поліція, особливо в Рабу-де-Пейше.
Так тривало місяцями. Вони постійно шукали.
Іноді, як ми підходили до дверей, щоб обшукати будинок,
люди кричали не «Поліція йде!», а «Лопеш іде!»
Такий клич-сигнал.
Пошуки почалися, коли брикети вже сховали.
Люди ховали їх в огорожах, на полях…
В хатах не ховали, завжди надворі.
А іноді крали кокаїн одні в одних.
Коли хтось залишав брикети у сховку надовго, інші про це дізнавалися,
і підсилали туди своїх шісток. Так званих щурів.
Ті сховають кокаїн на вулиці на пів року, ідуть діставати, а там його курям на сміх.
Було десять кіло, а лишилася маленька купка. Щури собі погуляли.
Рок-н-рол на цілу ніч.
Навіть щури зацінили сніжок.
У нас навіть був один колега з поліції,
який і сам спродав частину наркотиків.
Та ще й приберіг пару кілограмів для себе.
Пізніше його заарештували і вигнали.
Іноді мені доводилося тікати від поліції. Я їх боявся.
Я боявся. Їх було стільки!
Багато людей заробили грошей, багато нажилися.
Їх стали грабувати,
красти в них.
Зникло багато золота, діамантів.
А потім ці люди й самі стали вживати, не розуміючи, що вживають.
Грошей не залишилося,
а натомість кокаїн звів силу-силенну людей у могилу.
Вмирали у злиднях.
Тепер, на додачу до наших намагань
затримати і вилучити кокаїн з ринку,
у нас зʼявилася додаткова проблема — повернути Куїнчі.
Як не дивно, італійця було не видно і не чути.
І це нас трохи зацікавило. Не трохи, сильно.
Дуже мало хто знав, що він тут.
Мій друг на човні знав.
Дядько Антоніу, мій любий друг, теж знав.
А… Пашеку не знав. А то був мій найкращий друг.
Руй усе намагався…
Розумієте?
Він мені не казав, що кокаїновий італієць у нього.
Не хотів мені казати. Хтозна чому.
Він був тут три тижні і ніхто не знав, уявляєте?
Я собі своє робив, а він сидів у середній хаті.
У мене було десь із чотириста тюків трави.
Я дав йому люмінесцентну лампу на акумуляторі,
носив йому «Джонні Вокер» і «Мальборо».
Діставав йому все, що він хотів.
А він мені сказав, що не їв два тижні.
Він мішав кокаїн з висівками і крутив самокрутки, щоб тамувати голод.
Антоніу накупив SIM-карт.
Карток із двадцять. Для кого?
З кожної картки він дзвонив лише по кілька секунд, щоб не зуміли записати.
Гадаю, це на випадок прослушки поліцією.
А це ми щось розговорилися,
і він сказав мені: «Рую, я завтра йду звідси,
а за тиждень у мене буде транспорт. Це моє життя».
Приїхав його кузен, і вони стали планувати,
як його витягти, щоб ніхто не засік.
Бо через порт було ніяк.
Я запізнався з його племінником. І з племінницею.
Вони обіймали мене в сльозах, дякували за те, що я зробив для їхнього дядька.
З Мадейри мав іти траулер,
по північному боці Сан-Міґеля.
Тож він мав підібрати його там, щоб той так утік.
Він собі задумав, що його підбере той човен, щоб ми його лишили…
Мій приятель мав висадити його на Форміґашах.
Я тоді вважав, як і сказав головному інспектору, Жуау Суарешу,
що нам треба запастися терпінням.
Мабуть, він ховався десь тут,
і все одно зміг би вибратися лише…
Я поставив умовну межу в місяць, мовляв, тоді він вигулькне.
16 ЛИПНЯ 2001 РЕЙД
Ми раз обшукали помешканння Антоніу Пашеку і, здається, двічі — Руя Коту.
Останній день наших 30-денних обшуків припав на понеділок, 16 липня.
Через два кілограми кокаїну з Венесуели.
У понеділок о 6:15 ми зʼїхалися,
зібрали загін і почали обшуки.
Вони підійшли до мого дому. Я відчинив двері і такий: «Поліція?»
Відчиняю, і такий: «Поліція? Що, знову?
Чого вам цього разу?» Я впустив їх, бо в мене нічого не було.
Я пішов відчиняти, а вони всі такі…
Ну, і я їм: «Нащо ця вся зброя? Опустіть, будь ласка.
У мене тут дружина і дитина».
«Вдягніться, сеньйоре». Бо я був у сімейках.
Я і вдягнувся.
Кажу їм: «Це через наркотики? Тут нема наркотиків».
«Стояти!» «Та тут нічого такого нема».
А я й забув, що у вітальні стоїть лоток з героїном
і ще один з кокаїном.
Я сховав кокаїн під йоржиком.
Поліцаї помітили у дверне скло, що я там ходжу, а я сказав, що привʼязував пса.
А він: «Добре, бо я б його застрелив». «Застрелили б? Ну, це негарно».
Поліція вторглася до мене і до Руя водночас.
Я взяв свій мобільний.
Він побачив телефон і ключі,
і такий: «Чий це телефон?» «Мій». «Лопеше, забери в нього телефон».
І що я мав робити? Взяв телефон і жбурнув об стіну, аж він мені ногу дряпнув.
Гляньте, як тут все запустилося.
У цій хаті жили люди. Коли ми прийшли, тут було гарно і чисто.
Зараз усе зовсім інакше. Справжня розвалюха.
Руй стояв тут, у цій кімнаті.
Він сердився, що
ми до нього насмілилися навідатися вдруге.
Був здивований, дуже роздратований. «Ви знову тут?»
Для нас така реакція — це нормально.
Це був Руй Коту, якого ми знали, коли він приїхав.
Зовсім не такий, який він тепер.
Не пригадую, щоб ми знайшли в його домі щось важливе,
хіба що 250 000 песет, що він тримав там.
Ми за 2 000 кілометрів від Іспанії.
Нащо йому тут, на Азорах, 1 250 євро в іспанській валюті?
Ми тут усе перерили.
Певна річ, тоді все було зовсім інакше. Куди охайніше.
Ми вийшли… а вони вряди-годи ховають наркотики,
гроші, ваги, інші підозрілі речі, надворі,
бо зазвичай обшукують сам будинок.
Ми шукали сліди скопаної землі чи ями,
куди щось можна було б сховати.
Ми обійшли всю землю
і підійшли до такого ярка,
що виходив на ще один наділ,
метри на два нижче.
Там був такий живопліт,
і ще прибудова.
Ми підійшли, так просто кинути оком,
але саме звідти, знизу, ми й почули якийсь шурхіт.
Ми обійшли прибудову збоку,
і я помітив, що там були двері.
Я увійшов у прибудову
і побачив там такий поміст.
Там був поміст десь два, два двадцять метри заввишки,
встелений соломою. Я з іншого боку не побачив.
І в кутку трохи розкиданої соломи.
На ній можна було розгледіти сліди,
вочевидь, витоптані кимось, хто ходив тут не один раз.
Тієї миті, гадки не маючи, хто там,
я дістав пістолет
і рушив до стіни.
Ступивши кілька кроків, я почув…
Голос Куїнчі.
І він сказав італійською: «Стій, не стріляй. Це я, Куїнчі».
Я аж не повірив.
Коли він підвівся і глянув на мене, він сказав…
Він сказав щось італійською.
«Знову ти, Лопеше. Ти ж мій демоне».
«Ти ж мій демоне».
А я йому: «Та ні, ти просто опинився не в тому місці не в той час».
І так ми заарештували Куїнчі,
так нам поталанило. Але удачу теж треба шукати.
Інакше ніяк, вона до тебе у двері не постукає.
Поліцаї з дому Руя подзвонили поліцаям зі мною в машині,
і такі: «Ми знайшли втікача».
А я їм: «Якого втікача?» «Ну, нашого втікача!»
«Якого втікача?» «Італійського втікача!»
«Ого, хлопці, оце вам пощастило!»
ІТАЛІЙЦЯ СПІЙМАНО
Я зійшов, сів у машину, а це вже в ранковій газеті.
«В Ашада-ду-Нордеште знайшли розшукуваного».
Ми приїхали на дільницю,
а Пашеку сидить у тому ж джипі, що й італієць.
Вони приїхали, і італієць каже: «Води, будь ласка».
А Пашеку такий: «Це ж італієць».
А поліцай: «Ти що, не знав, хто це?»
А Пашеку і справді не знав. Вони думали, що він жартує.
Ми приїхали, а Пашеку до мене: «Бляха, він був у тебе вдома?»
Чорт…
Італійця завели всередину, і я залишився в машині сам.
Машина стояла отак посеред дороги.
Таксисти витріщалися, і я вийшов, наче я поліцай.
Я вийшов з машини, зачинив двері, бах!
Пройшов під арками, подзвонив у дзвоник.
Відповів швейцар. «Ви про мене забули?»
Він відчинив двері, і я увійшов. Більше я його не бачив.
До одинадцяти років увʼязнення засудили Антоніно Куїнчі,
італійця, який пів року тому
залив острів Сан-Міґель кокаїном.
Суд у Понта-Делґаді довів,
що понад 500 кг кокаїну, вилучені в червні, припливли на вітрильнику Куїнчі
і спричинили передозування у десятків юнаків. Троє з них померли.
14 ГРУДНЯ 2001 СУД
Мене засудили до девʼяти років.
Шість років і вісім місяців, бляха. І збільшили до одинадцяти.
Наркотики того не варті.
Я якось спитав суддю:
«Дасте мені сім, вісім, девʼять років вʼязниці
за торгівлю наркотиками?»
Суддя запитав, чи маю я заперечення. Я мав.
Він засудив мене як наркодилера?
Для мене наркодилер — лише той, хто має товар
і заробляє на ньому гроші.
Я тільки витратив гроші свого батька.
Треба розрізняти між тими, хто має філософію злочинця
і торгує наркотиками виключно заради прибутку,
і тими, хто продає, щоб дістати грошей на дозу лише собі.
Це ключова відмінність.
Другі — хворі люди, що стають злочинцями через власну патологію.
Перші ж — злочинці, які хочуть збагатитися.
У перших випадках вироки мають бути суворими,
бо це спричиняє багато смертей — унаслідок торгівлі, від вживання,
тож таких торговців треба суворо карати.
Коли мене посадили,
у мене шкіра на руках лущилася
від роботи з кокаїном. Я ж розбивав брикети, перепаковував дози.
Я пішов у тюремний лазарет, а медсестра каже:
«Сеньйоре Рую, ви у нас нагорі працювали з хімікатами, а не зобовʼязані».
А я їй: «У мене такі руки ще до вʼязниці були. Це все кокаїн».
О сьомій вечора ми всі по камерах, аж тут — кокаїн.
Стукіт у двері.
«Рую, Пашеку, готуйте фольгу, пригощайтеся».
Хто роздає дози? Наглядач.
Мій друг прийшов до вʼязниці дістати гашишу. На волі ніде не міг дістати.
Я дістав йому сім плиток з камери, готувався до його приїзду,
а наглядач: «Щось ти, Рую, забагато ходиш туди-сюди».
Я вдав, ніби маю дістати купу документів для адвоката.
У мене було сім плиток, загорнутих у папери.
На волі гашишу не було. У вʼязниці — повно.
Якого біса?
На волі нема, то він сюди ходить.
Поліція не знайшла кокаїн у Руєвій хаті,
бо щойно вони постукали до нього у двері,
він взяв такий малесенький лоток, десь такий,
і сховав його в туалеті.
У нього є такий йоржик, щоб унітаз мити,
і він поклав лоток під низ,
а сам йоржик поверх нього.
Поліцаї не мали бажання вовтузитися з йоржиком, тож нічого не помітили.
А пізніше той лоток знайшов його брат.
Мій брат, Луїш, навідав мене у вʼязниці, і більше я його не бачив.
Він забрав машину Руя з паркмайданчика.
Щось там собі нюхнув чи вколов, біс його знає,
а тоді поїхав у бік Нордеште і не помітив крутий поворот.
Так і зʼїхав з високої кручі в річку, і помер.
Там він і лишився. Фігово так.
Через кілька тижнів я сидів у вʼязниці,
а мій тато мучився, що погано виховав своїх дітей.
Під час похорону брата,
мої кузени знайшли тата в його кімнаті з ножем, хотів себе вбити.
Отака депресія в нього. Мій батько був добрий чоловік.
Добрий чоловік.
Якийсь тип перевівся з материкової вʼязниці до нас.
Підійшов якось до мене і сказав, що йому десь вʼязні сказали,
що це італієць замовив вбивство мого брата.
Уявляєте, що придумав? Геп! Я йому зразу в щелепу заїхав.
Це за розмови про мого брата.
І ще раз його вмазав. Кажу — за те, що ти брехло. Розумієте?
Але чогось нам бракувало. Нам здавалося, що ми щось пропустили.
І це був Куїнчі.
Він теж виглядав трохи жертвою, ні?
Особливо коли ми зрозуміли, що він, вочевидь, діяв не сам.
Чому він узяв на себе всю провину в цій історії, всю відповідальність?
Під час допиту заперечував власні слова, місце сховку нам не показав…
Він мав право на захист, ішов у цій ролі до кінця.
Можливо, це йому адвокат порадив
так спробувати уникнути відповідальності, обтяження,
бо це ж він спричинив цей хаос і цей переполох на Сан-Міґелі.
Ми зрозуміли, що пазл якось не складається.
Де взагалі Куїнчі?
Антоніно Куїнчі повезли до Коїмбри,
у вʼязницю Коїмбри. Він сидів у вʼязниці Коїмбри,
і там старався продавати такі собі карти скарбів.
Куїнчі зробив карту острова і позначив хрестиком місце сховку скарбу.
І люди купували ці карти і приїжджали сюди, на Азори,
шукати скарбів за картою.
Місця, позначеного хрестиком
на нашвидкуруч накресленому ескізі острова.
Той хрестик на міліметрі карти
міг позначати кілометрів з десять узбережжя,
тож ніхто нічого не знаходив.
Я заговорив з ним про карти, а він засміявся
усім своїм добросердим єством, і сказав:
«Це я так собі на цигарки заробляю». Отак і сказав.
Він жив собі далі своє життя, позначене наркоторгівлею.
А в Рабу-де-Пейше чимраз більше людей ставали жертвами наркотиків.
Життя — безперервний, постійний цикл несправедливості.
Ми маємо визнати,
що операція
з вилучення того кокаїну
ознаменувала найвищий пік споживання наркотиків на Сан-Міґелі.
Так тривало роками.
Вечірка на чотири, пʼять, шість років, постійно в розпалі.
Клуби аж тряслися,
люди робили це в туалетах…
Де б ти не пішов, це було всюди.
Рок-н-рол на цілу ніч.
Той сніжок заполонив увесь світ.
Бостон, Нью-Йорк, Монреаль, Торонто,
Провіденс, Род-Айленд…
Кокаїн летів туди літаками і плив туди човнами.
Було два способи його вивезти.
Це ж як і з людиною. От як людина подорожує в Португалію з Америки?
Коли пси на Азорах шукають кокаїн…
Мабуть, орієнтуються на запах сиру. Вони не знають сніжка.
Розумні заробили грошей і втекли в Канаду чи Америку.
Люди інвестували в кафе, бари квартири, всяке.
А я знаю ще й таких, які закопали мішки з грошима, і не знайшли їх потім.
Але там багато людей ніколи в житті не мали грошей.
Для таких то був справжній успіх.
Вони завжди економили. Ніколи в житті не бачили таких грошей.
Уявили себе мільйонерами, багатіями…
Наче Бог почув їхні молитви.
І сьогодні, двадцять з гаком років по тому,
подейкують, що рештки того кокаїну досі десь тут заховані.
Це тут.
Я все це виклав, усю цю вулицю.
Ці тротуари, цей цемент…
2009 року
я покинув Азори і приїхав сюди.
У мене тут був син, Лесандру,
Принц Лесандру. Дж-Три. Коли народився, важив 900 грамів.
Після народження його підключили до апарата,
і ми не знали, виживе він чи помре.
Якось ми говорили з татом, і він сказав:
«Тепер у тебе діти, візьмися трохи за розум». І так далі.
Я йому пообіцяв,
що перестану продавати наркотики,
перестану вплутуватися в ці речі
і круто зміню своє життя.
Усе, що я роблю, добре чи погане, я передаю своїм дітям,
щоб спробували жити краще за мене.
Мій тато казав: «Скоро це все й так загнеться».
Він не водив мене ні в банк,
ані на зустрічі рибалок на рибних аукціонах…
Розумієте?
Але я — ні. Я все передаю своїм дітям.
Щоб вони знали, щоб вони мали що робити заради свого майбутнього.
Я відчуваю якийсь особливий звʼязок,
і то не лише з цією історією, а й з самим Рабу-де-Пейше.
Там є проблеми, але вони є скрізь.
Можеш виїхати з Рабу-де-Пейше, але воно буде з тобою.
У тобі залишиться цей чар.
Коли потрапляєш за ґрати, твоє життя…
перевертається догори дриґом.
Ти там сидиш,
роками замкнений, і зрештою сам у собі замикаєшся.
Я не відкривався ані дівчатам, ані хлопцям.
Так тривало три чи чотири роки.
Аж тоді я став думати, а чи не спробувати стати таким, яким був колись давно?
Я був грайливий, постійно жартував…
Та й таке.
Паскудно було.
Залежність — вона як сплячий дракон.
Присипляєш його, коли тебе лікують,
і на деякий час залишаєшся чистим.
Але дикий звір може прокинутися,
той дикий звір наркозалежності.
І то будь-якої миті, щойно є місце вразливості,
чи якійсь несподіваній ситуації у житті людини.
Розставання, смерть коханої людини,
звільнення з роботи, будь-що.
Ця звірюка спить собі, але може будь-якої миті підняти голову.
Я підсів на синтетику,
і вона забрала в мене все, що я люблю.
Вона забрала мою сімʼю, моє все забрала.
Я йшов на таке, чого б ніколи не робив.
Воно тебе змінює.
Я хочу повернутися, чувак. Я не…
Я втратив дружину, дітей…
Мою кохану дружину.
Легкі гроші швидко закінчуються.
І це недобре.
А коли від тебе відрікається сімʼя — це дно.
Так.
Тоді, коли мій син лежав у лікарні,
я багато молився.
Я казав: «Боже, благаю, змилуйся наді мною.
Якщо мій син зможе, якщо він виживе,
я припиню все.
Ці оборудки на шкоду людям,
я не нестиму отруту в їхні життя».
І на цьому крапка. Я присягнувся, і донині, дякувати Богу…
Я не хочу більше цього знати. Я не хочу більше брати в цьому участь.
Для мене це гімно, це сміття.
Це гімно руйнує сімʼї.
Це життя у брехні,
життя злодюги і стукача,
таке життя, що, знаєте…
Твій найкращий друг може пустити тобі кулю в потилицю,
якщо забагато маєш.
У житті наркодилера немає друзів.
Ніколи нема друзів у наркодилера.
ВІДСИДІВШИ ВИРОК,
РУЙ КОТУ ВПАВ У ДЕПРЕСІЮ ВНАСЛІДОК СМЕРТІ СИНА.
ЙОГО ЗНОВУ ЗАТРИМАЛИ, ЗА ВЖИВАННЯ СИНТЕТИКИ.
НАРАЗІ ЙОМУ МАЮТЬ ПРИЗНАЧИТИ МІСЦЕ ПРОХОДЖЕННЯ РЕАБІЛІТАЦІЇ.
АНТОНІУ ПАШЕКУ ВПОРЯДКУВАВ ЖИТТЯ
І ЖИВЕ ДАЛІ В ТОМУ САМОМУ СЕЛІ.
БІЛЬШЕ НІКОЛИ НЕ ПРИТЯГАВСЯ.
Ці двигуни не збираються швидко, на це потрібен час.
ТОНІ ДЕПОРТУВАЛИ ЗІ США 25 РОКІВ ТОМУ,
ЙОМУ ДОСІ НЕ ВДАЛОСЯ ПОВЕРНУТИСЯ.
ВІН МРІЄ ПОВЕРНУТИСЯ У ШТАТИ, ПОБАЧИТИ СІМʼЮ.
ТЕЛЬМУ ПОЧАВ УСПІШНИЙ БІЗНЕС З РОЗПОВСЮДЖЕННЯ РИБИ.
ВІН ДОСІ ЖИВЕ В РАБУ-ДЕ-ПЕЙШЕ.
Цей бік, цей ріг. Усе це.
САНДРО ДЖ ДОСІ ЖИВЕ В АМЕРИЦІ З ДРУЖИНОЮ І ТРЬОМА ДІТЬМИ.
ВІН ВІДКРИВ УСПІШНУ БУДІВЕЛЬНУ КОМПАНІЮ З ПОНАД 40 ПРАЦІВНИКАМИ.
ЗА РІШЕННЯМ СУДУ ВІН НЕ МОЖЕ ВИЇХАТИ ЗІ США.
ВІН НЕ ПОВЕРТАВСЯ НА АЗОРИ З 2013 РОКУ.
2021 РОКУ КУЇНЧІ ЗАТРИМАЛИ У БРАЗИЛІЇ.
ЙОГО ЧОВЕН ВІЗ 630 КГ ГАШИШУ.
ВТІКАЮЧИ, СКИНУВ ВАНТАЖ ЗА БОРТ,
АЛЕ БРАЗИЛЬСЬКА ПОЛІЦІЯ ЦЕ ПОМІТИЛА І ВИЛУЧИЛА ПАКУНКИ.
ЙОГО ЗАСУДИЛИ ДО ДЕВʼЯТИ РОКІВ.
ТА ВІН ЗНОВУ ВТІК, ТЕПЕР ЙОГО РОЗШУКУЄ БРАЗИЛЬСЬКА ПОЛІЦІЯ.
НЕЗВАЖАЮЧИ НА БІДНІСТЬ, РАБУ-ДЕ-ПЕЙШЕ ТЕПЕР ТУРИСТИЧНЕ МІСЦЕ.
ТИСЯЧІ ЦІКАВИХ ТУРИСТІВ НАВІДУЮТЬСЯ В ЦЕ СЕЛО.
ІСТОРІЯ РАБУ-ДЕ-ПЕЙШЕ
НАДИХНУЛА ТВОРЦІВ ОДНОГО З НАЙПОПУЛЯРНІШИХ ТЕЛЕСЕРІАЛІВ.
РАБУ-ДЕ-ПЕЙШЕ ВІДТОДІ ЗМІНИЛОСЯ НАЗАВЖДИ.
Я знову сумую за домом
Співай!
Цей сум в мені вже на роки
Люди собі точать ляси
Ага!
Бандити курять цигарки
Сонце на мене чекає
Посеред моря й трави
А люди й далі точать ляси
Про Португалію й Азорські острови
Ми рапешіньї, найкращі у світі
Усі танцюють на вечірці
Я постійно ходжу на вечірку
А завтра?
Завтра я піду на вечірку
Я постійно ходжу на вечірку
Переклад субтитрів: Тарас Малкович