Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
LONDÝN
Ahoj, Londýne. Jak se máte? Ahoj!
Začneme. Povstaňte.
Fakt jste vstali. Sedněte si.
Tohle jsem chtěl vždycky udělat!
Ježíši Kriste.
Ten tady není.
Poslal mě.
BOMBAJ O 48 HODIN POZDĚJI
Jak je, Bombaji? Ahoj!
STADION NSCI
Mám dobrou a špatnou zprávu. Kterou chcete slyšet první?
Špatnou.
Typičtí Indové.
Protože v Indii něčí špatná zpráva…
Špatná zpráva je tohle…
Jsem moc šťastný.
Jo.
Ale dobrá zpráva je, že o tom budu mluvit a snad to přejde.
Protože když Indové mluví o štěstí, porušují pravidlo, které nás učí
od britské nadvlády.
O štěstí se nemluví.
Že jo? Když se zeptáte Inda,
jestli je šťastný, udělá…
Aby bylo jasno. Nejde o potvrzení.
Nejde o popření. Jde o rozptýlení.
Neznamená to: „Já nevím.“ Znamená to:
„Nechci, abys to věděl. To má vědět jen Bůh.“
Protože k Bohu musíte být upřímní, ne?
Bůh k nám promlouvá.
Bůh říká: „Miluju tě. Buď silný. Vol mě.“
- Jak je, New Yorku? Máte se? - Ano!
Povím vám příběh. Příběh ze zákulisí.
Natočil jsem nový Netflix speciál.
Budou to prostřihy mezi Londýnem a Bombají.
Je to pořad, který jsem napsal v tichu. Nebo vlastně přepsal.
A to ticho byla moje chyba.
Protože… Já nevím. Šlo to dobře.
A…
Asi mi trochu narostl hřebínek.
A myslím, že vesmír to vycítil.
Byl jsem v Londýně na hotelu.
Šest týdnů před tím, než jsem měl natáčet
nový Netflix speciál v londýnském kostele
a na stadionu v Bombaji. A vesmír udělal…
A já se probudil bez hlasu.
Největší show mé kariéry. Za šest týdnů.
Ani jsem nechraptěl, prostě jsem nemluvil. Nic. Ticho.
Jako by moje tělo mělo novou vládu.
A rodina mi říkala: „Říkal jsi moc dobrých zpráv.
Aktivoval jsi zlé oko.“
Pro Američany vysvětlím. Zlé oko jsou nepřející lidé.
Nedělají nic zlého. Jen si přejí, aby se vám něco zlého stalo.
Spojili zlo s delegováním.
Když sfoukávají řasu, přejou si: „Ať má erektilní dysfunkci.“
Což nechci zesměšňovat. Určitě není o co stát. Ale…
Zlé oko je mocná síla.
V Indii říkáme zlému oku…
Nazar!
Rodina! Přesně tak. Ano!
Když je řeč o rodině, je fakt fajn být doma.
Jak je, Bombaji, Londýne, New Yorku?
Moc rád vás vidím.
Tady jste! Jo!
Jakmile sdílíte dobré zprávy, aktivuje se zlé oko.
Sledujte. Řeknu dobrou zprávu. Můžu?
Takže jsem vyhrál malé ocenění Emmy. A…
Díky! Díky za podporu mé práce.
A ano. Moje rodina vám taky děkuje.
Jo, umělec, kterého sledujete, je uznávaný kritiky.
Až na to, že pochvala od bělochů nikoho nezajímá.
Bílé uznání je hnědý kryptonit.
Všichni si říkají: „Zradil svou zemi.“
Říkáte si: „Kryptonit je zelený.“
Ne, to jsou bílé peníze, což je hnědý magnet, a proto tu žijete,
takže to vy jste zradili svou zemi.
Zlé oko!
Chápu. Lidi byli kvůli té ceně rozpolcený,
protože dělám anglický stand-up v Indii.
A máme tu postkoloniální zášť vůči angličtině.
Angličtina rovná se privilegia. Ano?
- Jo. - Což je blbost.
Je spousta zemí, kde lidi mluví skvěle anglicky,
ale mají holej zadek.
Třeba Anglie.
Když máte dobrou angličtinu, říkají: „Vir Das není jako my.“
Jo, to nebyl ani Oppenheimer.
Viděli jste ten film? Proč ta nejistota?
Proč se potřebujete s někým ztotožnit?
Viděli jste Oppenheimera? „Prostě se v tom hřibu nevidím.“
Jen dejte Putinovi pět let…
Ale v Indii je spektrum. Když máte špatnou angličtinu, odsoudíme vás.
Když máte dobrou angličtinu… zase vás odsoudíme, že?
Je to spektrum Appu–Vivek Ramaswamy.
Nebo taky spektrum Mauglí–Riši Sunak…
Nebo spektrum Kangana–Tharoor. Všichni jsou…
Když jsem vyhrál cenu Emmy,
byly v televizi dvě indické kritičky.
Jedna řekla: „Vira Dase nemusím.“
„Proč?“ „Jeho angličtina je moc dobrá.“
Nemůžete se na někoho zlobit za to, že artikuluje.
Omlouvám se. Bombaji, artikulovat znamená, že…
Nejsme na tom nejlíp, že?
Moje první holka v Bombaji
mi pořád říkala: „Aye, suno, vrzneme, ne.“
„Aye, suno, vrzneme, ne.“
Pak jsme měli dobrovolný sex, přičemž jsme prznili dva jazyky.
Lidi vás soudí.
Jednou za mnou přišel top hindský komik a povídá: „Vire, jsi moc globální.
Indický stand-up není globální. Zníš privilegovaně.
Musíš znít víc jako my.“
A pak odjel v Range Roveru.
Pak si uvědomíte, že nejprivilegovanější lidi
angličtinu nepotřebují.
Přemýšlejte.
Jack Ma, mandarínština. Mukeš Ambani, gudžarátština.
Elon Musk, X. Angličtina není potřeba…
Dostal jsem se k nejlepšímu hlasovému doktorovi v Anglii.
Řekl mi, že mám na obou hlasivkách obrovské cysty.
ZBÝVÁ ŠEST TÝDNŮ
„Může trvat sedm měsíců, než budete normálně mluvit.
Ale koukněte na Djokoviče.
Zraněný, na šest měsíců mimo,
měl tolik fyzio, že se za pět týdnů vrátil.
Musíte v sobě najít Djokoviče.“
Jak můžete srovnávat komika s profesionálním sportovcem?
Jako kdyby mu zemřel pacient a já řekl: „Vím, smutné, ale koukněte na Ježíše.
Ukřižován, odešel na věčnost, měl tolik fyzio.
Za tři dny se vrátil!
Musíte v sobě najít Ježíše.“
Představte si snědého vousáče, jak říká bělochovi, aby našel Ježíše.
To dělal naposledy Ježíš.
Ale trénuju.
Vyhodil jsem toho Amíka a našel si indického trenéra.
Mluví hindsky, má panděro.
Protože ten Amík měl pořád takový povýšený kecy.
Nechápal jsem to. „Pane Dasi,
jestli chcete zhubnout,
musíme jíst a postit se.
Musíme vaše tělo překvapit.“
Povídám: „Kámo, bydlím v Bombaji.
Když budu chtít překvapit své tělo, přejdu silnici.
Budu mnohem štíhlejší, když na mně bude SUV.“
Takový kecy. „Pane Dasi, berete nějaké antioxidanty?“
„Index kvality ovzduší je 599.
Jaký kyslík máte na mysli? V Bombaji?
Moje tělo přeměňuje monoxid na dioxid.
Já jsem antioxidant.“
Teď jsme přišli o půl publika. Polovina lidí je mimo.
Že jo? Říkají si: „Proč mluví o vědě?
Nechci se učit o kyslíku.
Rozesměj mě, kámo. Nenuť mě přemýšlet.“
To jste vy.
V komentářích: „Rozesměj mě, kámo.
Nenuť mě přemýšlet.“
Ať tě někdo polechtá, ty omezenče! Jasný?
Další kecy. „Pane Dasi, co říkáte na probiotika?“
Znáte tu probiotika?
„Co říkáte na probiotika?“
A já na to: „Věřím, že žena má právo volby.“
Jsem probiotický.
Povídá: „Pane Dasi, to je omyl.“
„Nechci s tím omylem žít po zbytek života.“
Bylo těžké neznít jako on, když jsem s tím trenérem mluvil.
My Indové máme hrozný zvyk.
Když mluvíme s někým s cizím přízvukem…
nasáváme jeho přízvuk jako mozkomor.
A vrátíme mu ten přízvuk do ksichtu.
Třeba k vám domů přijde na večeři milý Francouz.
„Tohle je magnifique.
Můžu dostat víc Chicken Tikka?“
Jdete do své kuchyně.
A řeknete své indické matce: „Chce ještě Chicken Tikka.“
Vaše matka jde za tím Francouzem a říká:
„Beta, chcete ještě…“
Ten Francouz je teď vyděšenej.
Povídá: „Tetičko, dal bych si ještě…“
Teď jste tři rasisti, co obklíčili studené Chicken Tikka.
Abych se zbavil zlého oka,
šest učenců, šest kněží udělalo v mém domě osmihodinový rituál,
kdy postavili z mléka, ghí a ledu lingam,
který stál bez opory dva metry do výšky.
Nejkrásnější věc, co jsem viděl.
Povídám: „Mohli byste prosím dostavět mosty v Bombaji?“
Ten učenec řekl: „Teď se musíte každý večer modlit.“
Nemohl jsem s ním mluvit, tak mu píšu: „Proto jsem vás najal.“
„Nemodlíme se za vás.
Jen zařídíme, aby vaše modlitba byla vyslyšena jako první.“
„Takže jste jako letištní FastTrack…
k Bohu?“
Odpověděl: „Jo, boty dolů.“
Jde o to, že se moc nemodlím. Víte?
Občas volám Boha při orgasmu a při mrtvém tahu.
Což jsou pro mě dvě velmi podobné zkušenosti.
Moje kolena nespolupracují.
Pohled do zrcadla. Ten…
Ale…
Dobře, mluvím s Bohem. Jako onehdy, když jsem ztratil pas.
Vy, pane, můžete mít nový pas do 24 hodin,
pokud máte kontakty ve vládě.
Jenže můj kontakt s vládou je důvod, proč potřebuju pas.
Takže když ztratím pas, neztratil jsem ho.
Vzal mi ho Bůh.
Náboženství je… Když jsem zoufalý, směju se.
Říkal jsem: „Bože, já nemůžu
vyprávět vtipy světu, ke kterému se nedostanu.“
Pak se přede mnou najednou otevřela složka.
Slyšel jsem zvuk a…
Přísahám Bohu, můj pas byl metr a půl ode mě,
uvnitř složky, pod papíry, kde byly napsané nějaké vtipy.
Byl jsem tak šťastný, až jsem brečel. Slzy štěstí kvůli papíru.
Naposledy to bylo nad negativním těhotenským testem.
Potřeboval jsem pas na cestu do Austrálie.
Pardon, máme tu nějaké Australany? Ozvěte se.
Paráda. Mám vaši zemi rád. Jste takový anglický Bangladéš.
Je to…
Pardon, omlouvám se. Omlouvám se.
Jste novozélandský Pákistán.
Stalo se tohle. Na zahraničních letištích dodržuju pravidla.
Nechci Indii dělat ostudu, leda ve velkém divadle.
A jedna starší Australanka…
mě vyhmátla z fronty.
Ze všech těch bělochů. „Vy, pane. To zavazadlo musíte odbavit.“
„Madam, má pod devět kilo a jiné nemám.“
A ona: „Ne! Musíte ho odbavit.“
- Byl jsem nasranej. Taky byste byli? - Jo!
Povídám: „Odbavíte i někoho z těch bělochů?“
A všichni běloši: „Kurva, bude nám vážit bágly.“
Ukázala na mě a povídá: „Ne. Jen vás.“
Měl jsem radost. Opravdu. „Panebože. Nefalšovaná rasistka.“
Je to jako vidět polární záři. Jste jako…
Viděl jsem knihy a filmy. Ale naživo je to mnohem působivější.
Nefalšovanýho rasistu dneska jen tak nepotkáte.
Je to šílená haluz.
Jako vidět nacistu pít bubble tea.
Za což bych klidně zaplatil.
V uniformě SS a…
Ha…
Ha… Ha…
Heil, Hitler.
Opravdu mám pocit,
že rasisti jsou marginalizovaná komunita.
Vezměte si tu strast rasisty.
Identifikovat se jako bigotní a být uvězněný v těle inteligentního člověka?
Rasisti nemají veřejné platformy. Jen 80 % amerických podcastů. To je celý.
Všechny dobré nápady jim ukradli. Kulturní vyvlastnění rasistů.
Rasisti přišli se slovem na „N“. Hip-hop jim ho vzal.
Rasisti přišli se segregací. Pickleball jim ji vzal.
Rasisti přišli s otroctvím. Apple jim ho vzal.
Všechny nápady jim vzali. Co jim zbylo?
Pákistáncům jako já kontrolujou zavazadla.
Pak doma mají tichý misionářský sex pod obrazem Churchilla.
Co…
Obraz Winstona Churchilla? Jedině misionář.
Pod Churchillem nemůžete dělat anál.
Churchill nikdy neviděl…
kolonizaci.
Já…
Jdu do první třídy.
Pořád se na mě vítězně usmívá.
Něco ve mně se zlomilo.
My Indové obvykle držíme hubu a krok, ne?
„Doufám, že se vaše dcera provdá za Inda.“
Doufám, že si nabrnkne krásnýho Inda.
S tvářičkou Deva Patela…
s knírem Sadgurua…
a mým tělem.
Bude spát ve vedlejším pokoji a přes zeď
poslouchat divný zvuky indicko-australskýho sexu.
„Ano! Austrálie! Jo! Jo!“
A prostě…
Bylo jí tak 65.
Mějte soucit.
Je možné milovat starého rasistu, ne?
Indové, co váš rodinný chat na WhatsAppu?
Jestli v rodinném chatu na WhatsAppu nenajdete rasistu,
ten rasista jste vy.
Za to se nestyďte.
Jedna z mých pratet je legendární islamofob.
Legendární.
Mohla by za to dostat ocenění.
Pokaždé po mém stand-upu říká: „Ach, Alláhu!“
Povídám: „Vždyť muslimy nesnášíš.“
„Jo, ale když jsem zklamaná, vzývám jejich boha.
Proč obtěžovat ty naše?“
Pak mě vzali k logopedce, kam chodí Adele.
ZBÝVÁ 4 A 1/2 TÝDNE
Měla stejný problém jako já. Stejný talent. A…
Je to drobná židovka, chce hromadu peněz a dala mi tohle.
Tohle je Kazoo.
Řekla: „Až na to zvládnete zahrát Hodně štěstí, zdraví,
budete moct zase vystupovat.“
Já na to: „Až zvládnete angličáky na koberci z marshmallow,
můžete na operaci slepého střeva.“
Myslel jsem, že hrajeme hru, kde si říkáme totální nesmysly.
Z tohohle se nedá vyloudit zvuk.
Nejde to. Zvuk musí jít zevnitř.
Dvacetkrát denně jsem dělal…
Víte, kolik mi nakráčelo k baráku kačen?
Chtěly akci.
A dostaly ji.
Protože jsme mluvili stejným jazykem.
Přišla kachna a já…
Teď už to za ty peníze stálo, ne? Hudební číslo.
Řekla mi: „Pane Dasi, 20 let používáte svůj hlas špatně.“
„Jste tak levicově povýšená.“
Proto mám rád mladší generaci.
Je tu někdo mezi 18 a 25? Ozvěte se.
Líbíte se mi. Jste otevření, nemlčíte. Sdílíte.
Jste stateční. Jdete do akce.
My řekneme svý. Vás to dráždí. My se smějeme. Tak to funguje.
To bylo super. Proto…
Proto vás…
Proto vás necháme věřit, že máte svou pravdu.
Vaše pravda je náš obsah.
Mám dva synovce z generace po Gen Z. Jak se jim říká?
- Alfa. - Blbečci?
Já…
Mým synovcům je 14. Vzal jsem je do muzea.
Synovec je nasranej,
že se mu obrovský evropský obraz nevejde do telefonu na stojáka.
Říkám: „Tak si sakra ten mobil otoč.“
A on: „Vire Mama, ty to nechápeš.
Svět se změnil. Život je vertikální.“
MAMA: STRÝC Z MATČINY STRANY
Povídám: „Změním závěť.
Neodříznu tě. Nechám ti všechno, co mám,
když mě zpopelníš vertikálně.
S otevřenýma očima. Chci shlížet na rodinu, až budu hořet.
A chci za sebou dýdžeje, co bude hrát techno.
Chci fesťák s plačkama, jasný? A…
Totální depka v Glastonbury, jasný?
Jako když na Burning Man někoho fakt upálí.
A chci, abys…
to celé natočil a nahrál to na Instagram
a napsal k tomu ,Zapálený Vir Mama.‘“
To je skoro dokonalý titulek na kremaci, ne?
Jste zmanipulovatelný, protože jste komodifikovali rozptýlení.
Stačí správné načasování.
Pro Gen Z uděláte hodinovou show s jedinou pointou. Jen ji odkládáte.
Vir Mama, svět se změnil. Život je vertikální.
Svět se změnil.
Svět se změnil, změnil, změnil. Vir Mama.
Změnil, změnil, změnil, Vir Mama.
Život, život, život…
je vertikální.
Život je vertikální.
Koukněte, jak blbě se tváříte.
Všichni dospělí si říkají: „Co to je?
Chci vrátit peníze.“
Gen Z si říkají: „Jen to rozpal.“
A to je perfektní titulek na kremaci.
Čtyři týdny před vystoupením jsem zkoušel homeopatika.
Kdo neví, co jsou to homeopatika?
Vysvětlím vám to. Takže… Homeopat je osamělý panic,
který sedí v místnosti metr krát metr
obklopený bílým práškem. Jako…
Jako ve skříni P. Diddyho.
Dal mi bílý prášek, že to mám zobat.
Ptám se: „Co to je?“ A on: „To je jedno.“
Takže osmkrát denně žeru nějakej bílej prášek.
Už ani nedělám stand-up. Jsem bankovní úředník.
Jsem závislák.
Tohle je problém vaší generace.
Jste závislí na validaci z dopaminových přístrojů.
Jste posedlí identitou. Ne osobností.
Když jdete do světa, jde o to, co jste, ne kdo jste.
Sbíráte a rozdáváte nálepky.
Protože představují dávky dopaminu z internetu, na kterém jste závislí.
Takže nejste jen lidská bytost. Jste polyamorní, ADHD, vegan, žonglér,
bez víry, ale přikláníte se k Avengers.
A…
Hele, nechci se povyšovat, ale s přibývajícím věkem
zjistíte, že svět není žádná věda. Že jo, dospělí?
Ano!
Na celém světě existují jen dva typy lidí.
Kreténi.
A lidi, co s nima musí vyjít. To je celý svět.
Nebuďme omezení,
existujou ještě průnikoví kreténi.
Černý kreténi, bílý kreténi, hetero kreténi, gay kreténi, trans kreténi.
Na druhou stranu, někteří vegani jsou fajn.
Lidi jsou různý, jsou složitý. Že jo, Londýne?
Jen říkám, i Adolf Hitler miloval psy.
Pamatujete?
Odbočka. Jak zmatený myslíte, že byl Hitlerův pes?
Pes rozumí gestům, ne politice.
Když jste Hitlerův pes…
Pokaždé, když je páníček venku, dělá…
Nikdy ten míč nehodí.
Když jste potichu, zjistíte,
že máte vlastní znakový jazyk, který nikdo kromě vás nechápe.
Chtěl jsem od asistenta černou kávu bez kofeinu.
„Chci černou kávu bez kofeinu.“
„Cože?“ „Chci černou kávu bez kofeinu.“
„Cože?“
„Tvoje matka je děvka!“
„Černou kávu bez kofeinu?“
Všichni kolem ztichnou.
Všichni říkají: „Panebože! Přišel jsi o hlas?
To je fakt smutný.
Dáš si černou kávu bez kofeinu?“
A když jeden člověk to ticho prolomí, nakazí ostatní.
Chápu to, protože kdykoliv se dostanete do polemiky,
ať chcete nebo ne, stanete se tématem.
A to znamená, že ať jdete, kam jdete, chtějí z vás něco vyždímat.
Kdykoliv jsem byl v New Yorku, nebo někde ve Velké Británii,
objevil se bílý novinář a řekl: „Panebože!
Můžeme udělat exkluzivní rozhovor na 9 000 slov
o tom, jak jste byl ve svém údělu umlčen?“
„V mém údělu?
Promiňte, potřebujete historku o východním útlaku,
abyste měla lepší pocit z toho, kde žijete?
Poslyšte, něčí…
Něčí úděl je jako jeho erekce.
Je těžké to vidět, ale je neslušné na to ukazovat.“
„Vy to nechápete. Naše publikum je obrovské a bude mít pochopení.“
„Moje publikum je malé, ale má empatii.“
Pochopení…
Pochopení je porno, co sledujete pro radost.
Empatie je orgie, kde spolu všichni šukáme.
Na ten vtip reagovalo asi 30 % z vás.
Po představení se držte zpátky, protože…
To nebyla metafora.
„Jaký byl ten Vir Das?“ „Umí to s publikem. Fakt síla…“
Já…
Myslím, že když na lidi netlačíte,
když jim dáte bezpečný prostor a dáte jim anonymitu,
většina lidí povede upřímný rozhovor,
řeknou pravdu a rozeznají dobro a zlo. Souhlas?
Že jo? Myslím, že jo!
Tak uvidíme. Zhasni, Chelsea.
Kavi, zhasni.
Jo, vánoční stromek nejde zhasnout.
LONDÝN
Mám tu pět elektrikářů a nikdo na to nepřišel.
A tenhle speciál vyjde v létě, sakra. Takže…
Britové, buďme teď k sobě upřímní. Můžeme?
Vždycky, když se ve vaší zemi něco stane,
80 % světa pro vás nemá žádné pochopení.
Omlouvám se. Pořád to v nás je.
Tak dlouho jste s tolika zeměma vyjebávali
a teď máte tu drzost si stěžovat na přílišnou diverzitu v Anglii?
Teď už ani reparace nechceme. Že ne, Indové?
Nechci, aby váš panovník vrátil Kohinoor,
chci, aby ho spolkl.
KOHINOOR: NEJVĚTŠÍ DIAMANT NA SVĚTĚ, UKRADENÝ Z INDIE
Schválně, jestli Bůh krále zachrání.
Pojďme si upřímně promluvit. Chcete?
Ano!
Když k sobě budeme upřímní, víte,
že od roku 2019 máme všichni pocit, že nás sledují a zpeněžují.
Že nás krmí příběhem o dobru proti zlu,
ale s každým dalším rokem
to dává čím dál menší smysl. Že uctíváme falešné hrdiny
a oslavujeme nedostatek inteligence kvůli nemorální střední třídě,
která je posedlá konzumem a kultem moci.
Každý Ind tady ví,
že od roku 2019
jsme neviděli
jediný dobrý film od Marvelu. Víte to.
Jsou to hrdinové na hovno.
Jsou to falešné příběhy.
O čem jste si mysleli, že mluvím?
Jen si dělám srandu z MCU.
Což mi připomíná, nikdo vás teď nevidí.
Nikdo. Jste v bezpečí.
Ani lidi nad váma, co vás ignorují. Ani lidi pod váma, které ignorujete vy.
Ale slyší vás.
Udělejte zvuk, který tu po sobě chcete zanechat.
- Ganpati Bappa! - Morya!
Jako outsider chci ve vší skromnosti říct, že vaše impérium končí.
- Mám takový pocit. - Jo.
Zvenčí působíte jako ta sexy holka ze střední
na třídním srazu,
co je naštvaná, že všichni ostatní jsou teď taky sexy.
A Čína je ředitel a…
A myslím, že je to tím, že všichni chytří lidi ve vaší zemi
se chovají jako kreténi, tak jste je přestali poslouchat.
A začali jste poslouchat hlupáky, co jsou o něco chytřejší než vy,
a uvěřili jste, že jsou chytří.
Teď se na vás celý svět dívá jako vy na Joea Bidena.
Jako…
Už ani neví, kde je.
Zůstaňme chvíli v téhle temnotě.
Kdyby tu měl někdo zbraň.
Tak jo, rozsvítíme.
Amerika se zbraní nikdy nezbaví. Zbraně jsou váš kriket.
Věřím, že každý Američan by měl mít právo
koupit si zbraň v jakémkoli věku bez dokladu.
Moment. Ale měli byste změnit technologii.
Vaše zbraně by se měly aktivovat hlasem.
Pokaždé, když chcete vystřelit,
musíte říct bezchybně nějakou větu.
A myslím, že by to měl být celý Druhý dodatek.
Ozbrojené násilí už nebude jako dřív.
Američani budou říkat: „Zabiju tě,
jen co budu dva týdny biflovat.“
Za dva týdny se vrátí a spustí: „Ve Spojených státech
je organizovaná domobrana nezbytná v zájmu státu.
Právo nosit zbraň nesmí být omezováno.“
Víte, kolik lidí za tu dobu uteče?
A když to hlasové ovládání zadáte Applu, navždy vyřešíte terorismus.
Se Siri!
Když svým přízvukem řeknu: „Siri!
Organizovaná domobrana je nezbytná. Právo nosit zbraň nesmí být omezováno.“
„Ve vašem okolí je pět kaváren Starbucks.“
Ovesné cappuccino.
„Zastřelit všechny Filipínce?“ Ne!
Mám turistické vízum. Mám pro strach uděláno.
Chodím na terapii.
Moje terapeutka celou dobu drží hrnek heřmánkového čaje
dva centimetry od obličeje a ani jednou se nenapije.
To, že se napije, je teď v terapii moje jediná naděje.
Musí patřit k Jediům.
Jednou mi říká: „Spousta komiků v dětství zažívala krutost.
Takže pak mají lásku spojenou s odpíráním.“
Já na to: „Víte, že lev šuká jen 30 vteřin?“
„Ne, to jsem nevěděla.“
„Dobře, tak aspoň jeden z nás přispěl do diskuze novou informací!“
„Jen chci zjistit, jestli máte z dětství trauma.“
„Ty kráso, vyrostl jsem v Indii a v Africe.
Nic jiného než trauma nemám.“
Moje traumata z dětství.
Když mi bylo 12 let, jeden kluk mě kopl do zubů,
až jsem spolkl vlastní zub.
Byl jsem v nemocnici, hydratovali mě, abych ten zub vykadil,
ale to se nestalo.
A obávám se, že tam pořád je.
A jednou mi udělají rentgen
a v žaludku dospělého muže najdou zub 12letého chlapce.
A zeptají se: „Pane Dasi, co jste měl dnes k snídani?“
„Ne, to je trauma z dětství.“ „Pro to dítě, co jste snědl, určitě.“
Rodiče věděli o duševních problémech,
ale měli na ně indická řešení.
Povídám: „Tati, trpím ochromující úzkostí.“
„Na to je dobrý si zaskákat.
Úzkost ti vyskočí z těla.
Pak si dej kurkumu na pálení žáhy.“
Před vystoupením na stadionu jsem zkusil myofasciální uvolnění. Znáte to?
Jo!
Povím vám o tom. Byl jsem v Kodani.
Do pokoje mi nakráčel skoro dvoumetrový krásný Němec
s blond vlasy a modrýma očima.
„Jestli vás je víc, zasloužíte si Reich.“
A pak vystrčil loket,
což byla jediná nesvalnatá část jeho těla,
zarazil mi ho do zadku a začal s ním pohybovat.
Začal mě hladit po vlasech.
A říkal: „Hluboko v sobě máte smutek.“
A já na to: „Ne, hluboko v sobě mám Němce.“
Povídá: „Máte úplně zablokovanou krční čakru.“
A já na to: „To proto, že jste mi do ní nacpal tenké střevo.“
„Musíte to pustit.“
„Řekl bych, že vy taky.“
A on řekl: „Pusťte to. Poddejte se.“
A já se poddal těm krásným, silným německým rukám.
Cítil jsem se jako Francie.
A pak, New Yorku…
jsem zažil krásné emocionální uvolnění. Úplně to mnou otřáslo. Já…
Nebrečel jsem, 42 vteřin jsem prděl.
Pak měl zablokovanou krční čakru on.
Všude byl koriandr.
Bylo mi fakt trapně.
Tak jsem udělal, co my Indové děláme, když se v zahraničí ztrapníme. Že jo?
Řekl jsem: „Jsem z Pákistánu.“
Je to v pohodě!
Chcete vědět, proč jsem šel na terapii?
- Jo! - Měl jsem 186 zahraničních vystoupení.
Vyhořel jsem. Moje poslední show byla v Singapuru.
Letěl jsem domů první třídou. A…
Probudil jsem se a ptám se stevarda: „Za jak dlouho přistaneme v Bombaji?“
„Pane Dasi, tenhle let míří do Londýna.
Na Heathrow budeme za deset hodin.“
„To mě poser.
Ne Londýn, Bombaj. Letíme do Bombaje.“
„Pane Dasi, musíte se uklidnit.“
Protože když snědý muž s vousy
začne v letadle vykřikovat novou destinaci…
Pohroma je na světě.
Udělal jsem v Londýně narychlo show a vyprodala se.
Koupil jsem letenku, nastoupil do letadla.
72 hodin mého života se mi vygumovalo z hlavy.
Nebyly tam.
Byl jsem dezorientovaný a začal jsem brečet.
V první třídě.
Je to tragické.
Brečel jsem, pil šampaňské Dom Pérignon a pak…
Pak jsem zafňukal a dal si kaviár na melba toast…
Celou cestu do Anglie jsem brečel a přál si být v Indii.
Cítil jsem se jako lady Mountbatten.
Spousta z vás ten vtip nepochopila.
Mám ho vysvětlit? Vysvětlím ho.
Takže kaviár jsou rybí jikry…
Dostuduj si historii, bhenčode!
Dobře, omlouvám se. Běloši.
Bhenčod…
Když jste šťastný, je to něco jako slovo na „N“ mezi černochy.
- Jo. - Že jo? Jak je, bhenčode?
Je to bhenčod. Jasný?
Ale když jste nešťastný,
je to jako slovo na „N“ mezi bělochy.
Koukej na toho bhenčoda.
Řekl jsem terapeutce:
„Mám celodenní výpadky. Jsem blázen?“
„Pane Dasi, je rok 2024, to slovo už nepoužíváme.“
„Nepoužívám dentální nit, a přece existuje.“
„Pane Dasi, zdá se, že máte problém být v tichu se svými emocemi.
Byl jste někdy zticha
a přitom šťastný? Povězte mi o tom.“
„Fakt platím za to, abych něco vyprávěl?“
Zaplatil jsem, abych jí řekl příběh, za který teď platíte vy mně.
Podělanej byznys!
Dva týdny před stadionem jsem se zhroutil.
Prostě jen brečíte.
A myšlenka, která mě zlomila, byla…
Jsem vypravěč.
Co když už nebudu…
Co když budu a nebude to…
Jen tiše brečíte.
Což vypadá žalostně. Jako orgasmus bez zvuku.
Až podle zvuku, poznáte, o co jde.
Vím, že mě neslyšíš, ale vidíš mě?
Když mi bylo 24 let, byl jsem ilegálně v Chicagu.
Vypršelo mi vízum.
Pracoval jsem v kuchyni s Mexičany.
Brutální lidi.
Říkali mi Los platos colega.
Někdy jsem spal ve vlaku.
Pracoval jsem od 8 ráno do 3 ráno. Mrzl jsem.
Chlápek jménem Sergio
mě naučil trik. „Hej, colega, pojď sem.
Když pezones caliente, hombre caliente.“
„Když máš v teple bradavky, bude ti teplo.“
Pak dal horkou polévku z restaurace do zavíracích sáčků,
každý pak do černého pytle na odpadky
a svázal mi je za krkem, takže polévka visela tady.
Dal jsem přes to bundu a celou noc mi bylo teplo.
Ve vlaku mi všichni dali pokoj.
Byl jsem snědej chlap s obříma kozama.
To bylo pár let před tím, než se začalo mluvit o trans.
Ale pár let po 11. září, takže…
i Mexičani říkali: „Colega možná terorista.
Možná mucho grandes sabroso negras tetas.
„Fakt velký černý kozy.“ A…
Někdy se probudíte ve vlaku. A je to fakt nádhera.
Chápete?
Do uší vám hrajou Coldplay.
Teplá polévka na bradavkách.
Hlavu opřenou o okno.
Vyjedete z tunelu.
Cítíte, jak vás na tvářích hřeje slunce.
Za zavřenými víčky
bezbožný odstín oranžové.
A na tváři máte zlaté světlo.
Cítíte se vidění.
A nemůžete se hnout, protože…
na vás spí obrovský bezdomovec.
Tohle budou některé Indky znát.
Zalehnutí těžkým mužem.
Nedívej se na něj. Oči dopředu. Dívej se na mě.
To jediné, co s ním pohne, je jídlo.
Posadil jsem ho k oknu. Jmenoval se Eugene.
Dal jsem ho na slunce a vytáhl jsem polévku.
Byl smíchy bez sebe. „Kámo! Co v těch kozách ještě máš?“
„Další polévku.“
Pak mě obklopili jeho přátelé, pět černochů, a všem jsem dal polévku.
A všichni mi říkali slovo na „N“ s polívkovýma kozama.
„Mrkej na toho ,N‘ s polívkovýma kozama.“
Shah Rukh Khan mi řekl, že je na mě pyšný.
Jedna žena mě označila za životní lásku.
Nic se nevyrovná tomu, když vám pět černochů říká slovem na „N“.
Taky jsem se nikdy v životě necítil víc mateřsky.
Vytáhnout kozu a někoho nakrmit…
Dámy, chápu, proč to děláte.
Vyprávěl jsem to terapeutce.
Ona na to: „Pane Dasi, to vůbec není příběh o tichu.
A byli šťastnější než vy.“
„Madam, vy sakra nechápete, co dělám.
Být svědkem štěstí je větší, než štěstí prožívat.
Víte, co má každé publikum společného?
Vypadají jinak. Ale znějí stejně.
Protože štěstí je univerzální zvuk.
Lidská bytost je jen zvuk. Když jsme potichu, umíráme.
Kdybych mohl všechny diváky dát do kufru
a vzít je na všechna světová pódia,
aby to viděli jako já a cítili jako já,
pochopila byste, proč lidi milují stand-up.
Nikdo se nedívá na komika. Poslouchají publikum.
Štěstí opouští jejich tělo. Protože když křičíte štěstím…
Když radost není chráněná, ale je přenesená, to je naděje.
Je to síla.
Mocní to chápou.
Nejděsivější pro ně nejsou slova, co vycházejí z mých úst.
Je to zvuk, co vychází z těch jejich.
Komici jen říkají slova, publikum říká pravdu.
A tohle nechápu.
Proč nikdo nikdy nezatkne publikum?
To oni jsou problém.
Podívejte, jak jsou hloupí.
Zalichotíte jim a zobou vám z ruky.“
A terapeutka řekla: „Pane Dasi, máte agresivní disociativní poruchu
způsobenou extrémním PTSD.“
„Vy máte pasivně agresivní jazykolamy
způsobené heřmánkovým čajem.“
„Vaše úzkost se vymkla kontrole. Musím vám dát léky.
Co říkáte na beta-blokátory?“
„Věřím, že ženy mají právo volby.“
Ten vtip je lepší, když o něm přemýšlíte v hindštině.
„A mám závislostní sklony, prášky nechci.“
„Dobře, pak musíte sedm dní v týdnu cvičit.
Endorfiny vás z té deprese dostanou.“
„Takže mám skákat?“
„Ne. A berte kurkumu na pálení žáhy.“
Dámy a pánové.
Jedeme vlakem.
O tom je život. Je to vlak a kruh.
A jeden krok v tom vlaku,
jedna zastávka je neštěstí a naprosté zoufalství a smutek
a nakládačka.
Ať jste zticha nebo šťastní,
ať jste opatrní nebo nerozvážní,
vlak v té zastávce jednou zastaví. Slibuju.
Vystrčte kozy a podělte se o polévku. Víc nemám, co říct.
Můžete hrát se všemi kartami.
A jednoho dne bezdůvodně přijdete o hlas.
A pak jednoho dne bezdůvodně…
Deset dní před vystoupením na stadionu se něco osvobodilo.
Nevím, proč se to stalo. Ale…
Víte, co je podle mě svoboda?
Když neustále nemyslíte na to, jestli můžete mluvit.
Prostě mluvíte.
Hlas se mi nevrátil díky doktorům a léčitelům.
Vrátil se díky poslíčkovi.
ZBÝVÁ 10 DNÍ
Podal mi balíček s jídlem a instinktivně ze mě vyšlo:
„Děkuju, Bhaisaheb.“
BHAISAHEB: BRATR
Najednou to šlo.
Držel jsem ho a 20 minut v kuse jsem brečel.
Plakal jsem mu v náručí.
Říkal: „Vy musíte to kuřecí kung pao fakt milovat.“
A já na to: „Máte ztuhlá záda. Hluboko v sobě máte smutek.“
Nepřemýšlej o tom, co říkáš, a budeš mít malér.
A když máš malér, nepřemýšlej o tom, co říkáš,
a dostaneš se z něj.
Tři krátké příběhy na závěr, které to dokazují. Připraveni?
První. Bylo mi 18. Nové Dillí.
Jedu vzadu na motorce.
Můj kamarád Sušíl nás veze domů z večírku na farmě,
kde jsme si oba dali trip.
Pokud jste někdy řídili v Dillí v noci, tak víte, že trip nepotřebujete.
Bezpečí je i bez toho jen iluze.
Přijeli jsme na červenou.
Jak přijíždíme, cestu přeběhne kočka.
V hlavě mám chaos.
Najednou na semaforu
vidím stát šestimetrovou kočku s jedním okem.
A z toho oka jí blikalo světlo.
A ta kočka morfovala a tančila a jak jsme se přibližovali,
proměnila se v dillíského policistu.
S baterkou v ruce.
Dillíští policisté svítí lidem do očí, to víme.
„Pro případ, že jste ještě neměli nehodu…“
Přijeli jsme k tomu dvoumetrovému Sardarovi.
A přísahám Bohu, jmenoval se Hanta Singh.
Mával, ať zastavíme, a my začali ujíždět.
Je mi 18, jsem na tripu, navážu oční kontakt a udělám…
Mňau!
Myslíte, že když ujedete dillískému policistovi, naštvete ho?
Zkuste na něj mňoukat.
Zblázní se. Sledoval nás tři kilometry.
Další červená.
Pořád nevím proč, ale můj debilní kamarád
začal dodržovat předpisy.
Zastavil.
Hanta Singh mě zmlátil i s helmou na hlavě.
Stejně to bolelo. „Na co ta helma je?“
Pak mě mlátil tou helmou. A pochopil jsem, na co je.
Pak mě začal mlátit baterkou,
kterou jsem měl za kouzelné světlo a chytal ho tváří…
abych ochutnal jeho duhu.
Pak se podíval na mého kamaráda. „Ukažte řidičák.“
A Sušíl vytáhl průkaz z autoškoly.
Nechci tu show přerušovat, ale funguje tady ten vtip?
Jo? Vysvětlím to.
Takže v Indii,
když děláte autoškolu, nesmíte být na tripu.
Tady taky?
Vidím ten průkaz, jak míjí můj obličej a má barvy, auru a energii…
Dostal jsem nápad.
Vytáhl jsem svůj průkaz z autoškoly.
„Inspektore Hanto Singhu,
když spojíme…
sílu dvou průkazů z autoškoly…
vznikne z nich řidičák, pane.
Jako když se spolu vyspí dva vysokoškoláci a je z nich profesor.“
Smál se tak, že mě nechal jít.
Druhý příběh. Bylo mi 35 let.
Byl jsem v nočním klubu v Bombaji.
V 35 bych měl vědět, jak absurdní je indický bojový rituál.
Při tanci jsem vrazil do jednoho alfa samce.
Chlápek se naštval. „Brácho, v pohodě?“
Byl jsem na hadry.
Povídám: „Jo, bylo to do měkkýho.“
Chlápek začal zuřit.
„Jdi do prdele! Po písničce na mě počkej venku.“
Po písničce? Čtyři minuty jsme vedle sebe trapně tancovali.
A koukali na sebe.
Dokud nedohráli Tunak Tunak Tun.
Což je nejdelší píseň na světě. Fakt.
Tohle je jeden z pěti refrénů mistrovského díla Dalera Mehndiho.
- Tunak tunak tun… - Ta da da.
Tunak tunak tun…
Sakra! Tunak tunak tun…
Pak to jde výš. Tunak tunak tun…
Tunak tunak tun…
Sakra! Tunak tunak tun…
Pak to jde níž. Tunak tunak tun…
Tunak tunak tun…
A poslední. Tunak tunak tun…
Lhal jsem! Tunak tunak tun…
Do prdele! Už teď jsme prošli pěknou emocionální jízdu.
Nezačnou se hned rvát. Nejdřív se postaví do kruhu
a říkají, kolik lidí z v vaší rodiny ojedou.
Ojedu tvou mámu, ségru i bráchu.
Ojedu tvou mámu, tvýho tátu, tvýho zahradníka, asistenta.
Povídám: „A musím u toho být?
Máš jasnej plán, brácho.“
Mám pocit…
Mám pocit, že se scházíme ke zneužití rodiny.
Boj začal. Myslel jsem, že si dáme přes držku.
Ten pandžábec se vyprsil
a začal třít svůj hrudník o můj.
Říkám: „Dovolte!“
Moje bradavky nerozeznají…
smyslné tření od agresivního tření.
Obě mi nažhavil jako katodu a anodu.
Pak mi vrazil obličej do obličeje. Jeho zornice se dotkla mé zornice.
A viděl moje vzpomínky.
Povídá: „Máš v žaludku zub?“
Pak začal dýchat horký vzduch do mých úst.
A já do těch jeho.
Stal jsem se tím, co nesnáším, jako indické volby.
Povídá…
Což znamená: „Udělej to.
Dělej. Udělej to, prosím. Dělej něco. Dělej!“
Tak jsem mu olízl ucho.
Nabízelo se to.
„Tohle není konfrontace. Tohle je souhlas.“
Nesuďte mě, jo?
Jíte Bombaj sendviče z Mithibai s příchutí varlat.
MITHIBAI: BOMBAJSKÁ VYSOKÁ ŠKOLA SE STREET FOODEM
Jeho obličej zalila vlna zmatku.
Jako by si uvědomil: „Nevím, jestli šukáme nebo se rveme.“
Stejný pocit mám z indických voleb.
Šel za kámošema a povídá…
Překlad: „On je to!“
Byli jste někdy tak zmatení, že vaše homofobie postrádala gramatiku?
Ani jsme se neporvali. Další čtyři hodiny jsme tancovali.
To mě poser.
Něco vám povím.
Do konce show zbývají čtyři minuty.
Víte…
Přijel jsem do Bombaje s kufrem,
bez kontaktů, bez peněz, bez scény a dnes je tu stadion.
Víte…
A pak…
se vám vrátí hlas.
Obě show proběhly.
Před představením stojíte v zákulisí kostela.
Vstupujete do stadionu a…
váš hlas je jiný.
A když říkám, že váš hlas je jiný, váš hlas je jiný.
Před šesti týdny jsem nevěděl, jestli tu budu. Je to šílený. Víte…
Díval jsem se… Víte, jak Freddie Mercury na Live Aid neměl hlas?
Přišel a spustil…
Sakra! Znáte to.
Není to stejné.
Máte před sebou celý speciál,
za který vám Netflix zaplatil balík peněz.
Měli jste promyšlené, o čem chcete mluvit.
Ale už…
nemáte chuť to promýšlet.
Napadá vás jen…
Bhenčod!
Bhen…
…čod!
Bhenčod!
Předvolala mě bombajská policie.
Obvinili mě z krádeže mého vlastního vtipu.
Je to matoucí. Napsal jsem dva pořady o Indii.
Měli společné téma, ale jiné vtipy.
Musel jsem bombajské policii vysvětlit strukturu vtipů.
Stejně jako teď vám. Jste připravení?
Každý vtip má tři části.
Zaprvé, nepopiratelný fakt.
Za druhé, předpoklad. Za třetí, pointa.
Sledujte.
Nepopiratelný fakt.
Všechny bradavky nejsou stejně velké.
Že jo? Předpoklad.
Moje bradavky jsou jako Indie a Pákistán.
Pointa.
Bývaly si mnohem blíž, ale časem se od sebe oddálily.
Průměrný vtip. Jen pro ilustra…
Jsou tu dnes nějací Pákistánci?
Ano!
Miluju vás. V mém pořadu jste vždycky vítaní, jasný?
Tohle nedávejte na sítě.
- Jak se jmenuješ, kámo? - Šehzad.
Šehzade, věřím, že jednou se budou naše země přátelit.
Opravdu tomu věřím. Jo.
Nevím, jen…
Musíme jen najít nějakého společného nepřítele.
Vyhodíme do povětří Maledivy, co?
Zkurvený Maledivy!
Obě naše námořnictva, Šehzade. Jdeme na to.
Šedesát pět našich lodí. Vaše dva vodní skútry.
Jdeme na to.
Viděli jste Šehzada? „Dva vodní skútry?“
Snažím se říct, že v jiném vtipu
se ta první část nemění.
Pozor, Bombaji. Jiný vtip.
Nepopiratelný fakt. Všechny bradavky?
Nejsou stejné!
Jiný předpoklad. Moje bradavky jsou jako indická politika.
Pointa.
Co se pamatuju…
pravá je mnohem citlivější.
Teď… Tenhle…
Ten vtip se snadno vysvětluje stand-up publiku na stadionu.
Ale těžko bombajské policii v osm ráno.
S advokátkou chystáme papíry
před bombajským policistou, inspektorem Tapsem.
Něco nám chce. „Hej!“
V ten moment každá molekula v mém těle reaguje. „Taťko.“
Podíval se na mě a říká: „Ty vaše vtipy,
jsou vtipný?“
„Inspektore Tapse, všechny bradavky nejsou…“ A znovu.
Moje advokátka vypadala, že chce s právničinou seknout.
Protože její klient si sahá na policii na bradavky.
Nulová odezva. Když se vtip nezdaří,
obracíte zbraň proti sobě. Tak si získáte publikum.
Povídám: „Inspektore Tapse, jestli mám jít do vězení kvůli vtipům,
dejte mi dva měsíce na spáchání skutečného zločinu.
A na pořádný plnovous, protože jsem na vězení moc drobný a moc hezký.
Za 15 minut mě někdo ojede.“
Konečně se zasmál. Zasmál se mi.
Povídá: „Vás? Vás ojedou za minutu.“
„Ojedou mě za minutu? Nebo mě budou minutu ojíždět?“
Řekl: „Obojí.
Ale poslyšte…
v Indii není autorské právo na téma.
Zapíšu vaši výpověď, ale řekněte všechno v maráthštině.“
MARÁTHŠTINA: ÚŘEDNÍ JAZYK INDICKÉHO STÁTU MAHÁRÁŠTRA
Já…
Tak říkám…
MOJE…
MOJE HRUDNÍ VARLATA…
JSOU ROZDÍLNÁ.
Říká: „Ano.“
JSOU RŮZNĚ TĚŽKÁ.
ZÁPADNÍ BOMBAJ, VÝCHODNÍ BOMBAJ…
Coke studio. Tunak Tunak.
PÁKISTÁNSKÁ HUDBA, INDICKÁ HUDBA.
JÁ… MUŽ, MUŽ, MUŽ…
VARLATA… VĚTŠÍ, VĚTŠÍ, VĚTŠÍ.
„S tím vystupujte. S tím se každý ztotožní.“
„Ano. Ale není to moc globální.“
„Neblázněte. Indický humor není globální.“
Všechno to zapisoval.
Každé slovo.
„Teď musím zabavit váš pas. Dejte mi ho.“
Dám mu ho.
Dá ho metr a půl ode mě, do nějaké složky.
Pod papír, kde byly napsané nějaké vtipy.
Když přijdete o pas a jste já, vzal vám ho Bůh.
Modlil jsem se…
na té policejní stanici.
A když jsem zoufalý, směju se.
„Je tady něco k smíchu?“
Povídám: „Inspektore Tapse,
zapisujete můj vtip slovo od slova do své složky.
Technicky vzato…
je to porušení autorských práv.
A on se tomu smál.
„Vy napíšete vtip o čemkoli.“
„Když mě necháte.
Pane, slibuju, že až ten vtip napíšu, já budu pointa.“
„A co já?“ „Pane, vy budete nepopiratelný fakt.
Pane, prosím. Potřebuju…“ „Pst!“
„Nikdy na to nezapomenu. Děkuju.“
„Vylíčíte mě jako dobráka.“
„Pane, vylíčím vás jako Boha.“
„Tak běžte.
Jste šťastný?“
Než odjedeme, chci udělat ještě jednu věc.
Protože prý musím.
Život… je vertikální.
Překlad titulků: Veronika Šnyrychová