Downloaded from YTS.MX
ТЕЛЕФОН
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЛОНДОН
«ЮНІОН ЧЕПЕЛ»
Привіт, Лондон. Як ви? Привіт!
Почнімо. Вставайте.
Ви дійсно встали. Всядьтеся.
Завжди хотів так зробити!
Господи!
Його тут немає.
Він послав мене.
МУМБАЙ ЧЕРЕЗ 48 ГОДИН
Привіт, Мумбаї! Привіт!
СТАДІОН «НСКІ»
У мене є хороша й погана новини. Яку хочете почути першою?
Погану.
Дуже індійська відповідь.
Бо в Індії чиїсь погані новини…
Погана новина наступна:
я дуже щасливий.
Так.
А хороша новина —
я про це розповім, і, сподіваюся, це пройде.
Бо розповіді про своє щастя — це порушення правила, якого нас учили
ще з часів британців.
Щастя любить тишу.
Так? Саме тому, якщо питаєте індійця: «Ти щасливий?», — він скаже…
Не поспішайте. Це не підтвердження.
Це не заперечення. Це зміна напряму.
Ми не кажемо: «Не знаю». Ми кажемо:
«Я не хочу, щоб ти знав Я лише хочу, аби Бог знав».
Бо Богу брехати не можна.
Бог розмовляє з нами.
Бог каже: «Я люблю тебе. Тримайся. Голосуй за мене».
НЬЮ-ЙОРК 48 ГОДИН ПО ТОМУ
-Як справи, Нью-Йорк? Добре? -Так!
Я розповім вам історію. Передісторію.
Я щойно зняв випуск на Netflix.
Історія стрибає між Лондоном і Мумбаєм.
Сценарій я писав у повній тиші. Ну, переписував.
І тиша була через мене.
Бо, ну, не знаю. Усе йшло добре.
І…
Гадаю, я трохи зарозумівся.
А всесвіт таке відчуває.
Я був у готелі в Лондоні.
За шість тижнів до знімань нового випуску
у церкві в Лондоні й стадіоні в Мумбаї щось у всесвіті зробило…
І я прокинувся без голосу.
За шість тижнів до найбільшого шоу моєї кар'єри.
Я не захрип, голос геть зник.
Зламався. Затих.
Наче уряд у тілі змінився.
І родичі такі: «Ти забагато ділився хорошими новинами.
Ти спіймав чийсь призір».
Поясню американцям. Призір — вроки ненависників.
Гаразд? Вони не роблять вам зла. Просто бажають його вам.
Делегували заподіяння зла іншим.
Вони дмухають на вію і кажуть: «Щоби в нього не стояв».
Знаю, важко встояти перед таким.
Але призір — потужна сила.
В Індії призір ми називаємо…
Назар!
Родина! Саме так. Так!
До речі, як же круто бути вдома.
Привіт, Мумбай, Привіт, Лондон. Нью-Йорк.
Радий вас бачити.
Ось ви де! Так!
ВІР ДАС: ВНУТРІШНІЙ ДУРЕНЬ
Щойно розповідаєте щось добре, активується призір.
Зараз я розповім щось хороше.
Я виграв невеличку премію «Еммі».
Дякую! Дякую за підтримку.
Так, моя родина теж вам дякує.
Народ, тепер цей комік отримав визнання критиків.
Але критики білошкірі, тому всім до сраки.
Для нас визнання білих як криптоніт.
Усі такі: «Він зрадив свою країну».
Ви скажете: «Криптоніт зелений».
Ні, це гроші білих,
які притягують смаглявих, як ти,
тому ти зрадив країну.
Призір!
Багатьох спантеличила моя нагорода,
бо я англійський комік в Індії.
А в нас постколоніальна ненависть до англійської.
Англійська — привілейованість. Так?
-Так. -І дарма.
У світі багато країн, де дуже бідні люди говорять англійською.
Наприклад, Англія.
Якщо знаєш англійську, чуєш: «Віре, це не про нас».
«Оппенгеймер» теж був не про нас.
Ви теж дивилися. Чому такі невпевнені?
Чому все має стосуватися вас?
«Дивився "Оппенгеймера"?» «По мені не вдарять ядеркою».
Дай Путіну п'ять років.
В Індії є своя шкала.
Як твоя англійська погана, тебе засудять.
Але якщо добра,
тебе теж засудять.
Шкала між звичайним Аппу і Вівеком Рамасвамі.
Шкала між Мауглі й Ріші Сунаком.
Шкала між Канганою і Таруром.
Коли я виграв премію «Еммі»,
дві індійські критикині прийшли на ТБ.
І одна така: «Вір Дас відстій».
Інша питає: «Чому?» «Добре знає англійську».
Не можна злитися на інших за те, що вони ораторствують.
Перепрошую, мумбайці, ораторствувати, це…
Ми не найкращі, так?
Перша, з ким я переспав,
постійно казала: «Не трахнемося».
«Слухай, не трахнемося!»
СЛУХАЙ, НЕ ТРАХНЕМОСЯ!
Потім у нас був секс, під час якого ми паплюжили дві мови.
Вас засуджують.
Пам'ятаю, як один із найкращих гінді-коміків сказав мені:
«Ти надто інтернаціональний.
Індійський стендап не такий. Ти наче вихвалитися хочеш.
Треба бути доречним, як ми».
І поїхав на «Рендж Ровері».
І тоді розумієш, що найпривілейованішим
не потрібна англійська.
Подумайте.
Джек Ма — мандаринська. Мукеш Амбані — гуджараті.
Ілон Маск — «X». Їм не потрібна англійська.
Тоді мене повели до найкращого фоніатра.
І він сказав, що в мене великі кісти на обох зв'язках.
6 ТИЖНІВ ТОМУ
Він такий: «Пане, голос може повернутися за сім місяців.
Але погляньте на Джоковича.
Травмувався, вибув на шість місяців, так тренувався, що повернувся за п'ять.
Знайдіть у собі Джоковича».
Наскільки зверхньо порівнювати коміка й професійного спортсмена?
Наче його пацієнт помирав би, а я такий: «Це сумно, але згадай Ісуса».
Він стільки провисів на хресті. Стільки тренувався.
Воскрес за три дні!
Знайди в собі Ісуса.
Уявляєте, як смаглявий бородань каже білошкірому знайти Ісуса?
Востаннє так робив Ісус.
Але я тренуюся.
Я звільнив американського тренера. І найняв індійського.
Розмовляє гінді, має живіт.
Цей західняк усе торочив свою привілейовану фігню.
Я не розумів. Він каже: «Пане Дасе,
якщо хочете схуднути,
практикуйте інтервальне голодування.
Треба дивувати тіло».
Я кажу: «Друже, я живу в Мумбаї.
Якщо захочу здивувати тіло, перейду дорогу».
Я значно більше схудну, якщо на мене наїде машина.
Привілейована фігня. «Пане, у вас є якісь антиоксиданти?»
Я кажу: «Індекс повітря зараз 599».
Про яке окиснення ви говорите?
Моє тіло перетворює чадний газ на вуглекислий.
Я сам антиоксидант.
Уже половина публіки розійшлася. Половина.
Так? Вони такі: «Що тут за наука пішла?
Я не для цього тут.
Я тут, щоби сміятися, а не думати».
Ви такі.
У коментарях: «Просто розсміши мене.
Не змушуй думати».
Нехай хтось тебе полоскоче, простаче!
Привілейована фігня. «Пане, що ви думаєте про пробіотики?»
Ви знаєте, що це?
«Що ви думаєте про пробіотики?»
Я кажу: «Я вірю в право жінки обирати».
Я пробіотик.
Він каже: «Пане, ви помилилися».
Кажу: «Але не житиму із цією помилкою все життя».
Було дуже важко не звучати, як цей тренер, коли я розмовляв із ним.
У індійців є жахлива звичка.
Коли ми говоримо з кимось з іноземним акцентом,
ми як дементори всмоктуємо його.
І видихаємо його в них.
Милий француз приходить до тебе на вечерю.
Він такий: «Це прекрасно.
Можна ще курки тікка?»
Ви підете до себе на кухню.
Поглянете на маму й скажете:
«Він хоче ще курки тікка».
Ваша матір вийде, погляне на француза й скаже:
«Синку, хочеш ще…»
Тепер француз наляканий.
Він такий: «Тітонько, я б хотів курки…»
Тепер у кімнаті над холодною куркою сидять три расисти?
Щоби позбутися призору,
до мене прийшли проводити ритуал шість священників,
які будували лінґам з молока, масла й льоду,
який здіймався вверх ледь не на два метри.
Це було неймовірне видовище.
Я такий: «А ви можете добудувати мости в Мумбаї?»
А священник: «Тепер щовечора молися».
Я цього не уточнював і сказав:
«Але саме для цього я вас найняв».
Каже: «Ми не молимося за тебе.
Лише робимо так, щоби твої молитви почули».
Питаю: «То ви програма прискореного проходження контролю
Бога?»
Він каже: «Так, знімай взуття».
Річ у тім, що я нечасто молюся.
Я мимоволі вигукую ім'я Бога під час оргазмів чи тренувань.
Що для мене дуже схожий досвід.
Коліна там і там не працюють.
Я дивлюся в дзеркало. Це…
Але…
Гаразд, я звертаюся до Бога.
Якось я молився, бо загубив паспорт.
Ви можете отримати новий паспорт за день,
якщо маєте контакти в уряді.
Але мені потрібен паспорт, бо в мене контакти з урядом.
Якщо я загубив його, то це не я загубив.
Бог забрав мій паспорт.
І релігія… Коли я у відчаї, я сміюся. Так?
Тому я такий: «Боже, я не можу жартувати для тих, у чиїй країні не був».
Тут різко переді мною відкрилася шухляда.
Я почув шум і бачу…
Мій паспорт, присягаюся, він лежав за метр
у шухляді під листками з жартами.
Я був такий щасливий, що розплакався. Ридав через шматок паперу.
Як коли тест на вагітність був негативним.
Паспорт був потрібен, бо я летів в Австралію.
Перепрошую, тут є австралійці?
Клас. У вас гарна країна.
Ви як англійський Бангладеш.
Це занадто?
Перепрошую. Вибачте.
Ви новозеландський Пакистан.
Ось що сталося. У іноземних аеропортах я слідую правилам.
Я не хочу ганьбити Індію за кордоном. Хіба стадіон дадуть.
І одна австралійська бабуся
вичепила мене з черги.
Вона така: «Пане, так, ви. Здавайте багаж».
Я кажу: «Пані, сумка менш як дев'ять кг». Вона така: «Ні Здавайте багаж».
Я розізлився. Ви розумієте?
Так!
Я кажу: «А білошкірих перевірятимете?»
Усі білошкірі такі: «Чорт, вона нас перевірить».
Вона показує на мене й каже: «Ні! Лише ви».
Я був уражений. Кажу: «Боже,
вона придумала расизм».
Це наче північне сяйво побачити.
Я читав книги й бачив фільми. Але наживо це інші відчуття.
У сучасному світі рідко побачиш перших расистів.
Це зводить з розуму.
Як побачити нациста з бульбашковим чаєм,
за що я б заплатив гроші.
У формі СС…
Хай…
Хайль Гітлер.
Я дійсно думаю,
що расисти — маргіналізована спільнота.
Ви задумувалися, як важко бути расистом,
вважати себе бузувіром, але бути в тілі розумної людини?
Расистам немає де виступати. Вони лише на 80 % подкастів.
І все, так?
Усі їхні хороші ідеї крадуть. Їх присвоюють.
Расисти придумали слово на «н». Хіп-хопери вкрали.
Расисти придумали сегрегацію. Її вкрав піклбол.
Расисти придумали рабство. «Еппл» вкрала його.
Усі ідеї покрали. Чим займаються расисти?
Перевіряють багаж у якогось індійця?
І займаються сексом у місіонерській позі під фото Черчилля.
Що?
Під фото Черчилля лише місіонерська поза.
Анал під ним не попрактикуєш.
Такі місця він ще
не колонізував.
Я…
Я заходжу в перший клас. Вона задоволено посміхається.
Я розізлився.
Зазвичай індійці мовчать і терплять.
Я кажу: «Пані, сподіваюся, вашим зятем буде індієць».
Сподіваюся, донька приведе вам індійця.
З обличчям Дева Патела,
вусами Садґуру
й моєю статурою.
Вона спатиме в сусідній кімнаті
й слухатиме звуки індійсько-австралійського сексу.
«Так! Австралійцю! О так!»
І тоді…
Так, їй було 65.
Пошкодуймо її.
Стару расистку можливо полюбити, так?
Індійці, заходьте в родинний чат.
Якщо ви не можете знайти расиста в сімейному чаті у вотсапі,
то це ви сраний расист.
Не соромтеся.
Одна моя двоюрідна бабуся ще та ісламофобка.
Легендарна.
Їй можна приз вручити.
Як дивилася мої стендапи, казала: «О, Аллах!»
Я кажу: «Ти ж не любиш мусульман»
Каже: «Але як розчарована, я звертаюся до їхнього Бога».
Навіщо турбувати нашого?
Тоді мене повели до логопедки Адель.
4 З ПОЛОВИНОЮ ТИЖНІ ДО ШОУ
У неї була така ж проблема й рівень таланту, як у мене.
Це була маленька єврейка, яка здерла з мене купу грошей і дала оце.
Це казу.
Вона сказала: «Коли зможеш грати "З днем народження" на казу,
будеш готовий до виступів».
А я такий: «Коли зможете робити берпі на зефірному килимі,
ви готові до апендектономії».
Це ж гра,
де ми кажемо одне одному якусь дурню.
Ним неможливо видати звук.
Звуку немає. Він має іти зсередини.
Щодня по 20 разів на день я робив…
Знаєте, скільки качок прийшло до мене?
Шукати партнера.
І знайшли.
Бо ми говоримо однією мовою.
Качки приходять, а я…
Шоу нарешті окупилося. Тут цілий мюзикл.
Вона каже: «Пане, ви 20 років не так користувались голосом».
Я кажу: «Це збори лівої партії?»
Тому я за молоде покоління.
Тут є хтось від 18 до 25?
Ви круті. Ви відверті, не мовчите. Не тримаєте все в собі.
Ви хоробрі. Говорите про проблеми.
Тоді ми реагуємо. Ви злитеся, ми сміємося. Такі правила.
Народ, це було чудово. Це…
Тому ми…
Ми даємо вам вірити, що у вас своя правда.
Ваша правда — наш контент.
У мене племінники з покоління після Z. Як вони називаються?
-Альфа. -Дурні?
Я…
Моїм племінникам 14. Я повів їх у музей.
Племінник дуже злий,
що величезна картина не влізає в камеру телефона отак.
Кажу: «Переверни телефон, телепню».
Він каже: «Мамо, ти не розумієш.
Світ змінився. Життя тепер вертикальне».
МАМА: ДЯДЬКО ПО МАМИНІЙ ЛІНІЇ
Я кажу: «Я зараз зміню заповіт».
Спадку не позбавлю. Лишу вам усе, якщо кремуєте мене вертикально.
Я хочу дивитися на родину, коли горітиму.
А на фоні має грати техно-музика.
Це як церемонія саті з присмаком «Санбурна».
Як фестиваль «Ґластонбурі» з присмаком горя.
Наче фестиваль «Бернін мен».
І я хочу,
щоби ви все зняли й виклали в інстаграм
з емоджі вогника.
Ідеальний емоджі для кремації.
Ви перетворили залипання на товар, тож вами легко керувати.
Потрібен лише дроп.
Покоління Z піде на стендап з одним панчлайном.
Відтягніть його.
Вір-мамо, світ змінився, став вертикальним.
Світ змінився
Світ змінився, змінився Вір-мама
Змінився, змінився, змінився, Вір-мама
Життя, життя, життя…
Вертикальне
Життя вертикальне
Тепер погляньте на ваші пики.
Дорослі такі: «Що відбувається?
Поверніть гроші».
А молодші: «Оце дає жару».
І це ідеальний підпис для кремації.
За чотири тижні до виступу я спробував гомеопатію.
Хто не знає, що таке гомеопатія?
Так, я поясню. Не хвилюйся. Отже… Гомеопат — це самотній незайманий чоловік,
який сидить у кімнаті метр на метр,
а навколо білий порошок. Гаразд…
Дуже схоже на вечірки Дідді.
Мені дали порошок, який треба занюхувати.
Питаю: «Що це?» Він каже: «Неважливо».
Тож тепер я вісім разів на день пірнаю в порошок.
Я тепер навіть не стендап-комік. Я фінансист.
Я залежний.
Ось проблема вашого покоління.
Ви залежні від самоствердження в мережі.
Ви одержимі образом. А не особистістю.
Тому в інтернеті ви ті, ким хочете бути, а не ті, ким є.
Ви намагаєтеся начепити ярлики.
Бо це все дози дофаміну з інтернету, від якого ви залежні.
Ви не просто люди,
ви поліаморні, вегани з РДУГом,
що не вірять у Бога, але тяжіють до «Месників».
І…
Слухайте, я не хочу повчати вас, але з віком ви розумієте,
що світ насправді дуже простий. Так, дорослі?
Так!
У світі існують лише два типи людей.
Покидьки.
І ті, хто з ними взаємодіють. Ось і все.
Не будьмо примітивними, покидьки є всіх типів.
Темношкірі покидьки, білошкірі покидьки, гетеро, геї
транспокидьки.
З іншого боку, деякі вегани хороші.
Люди складні, витончені. Так, Лондон?
Навіть Адольф Гітлер любив собак.
Пам'ятаєте?
До речі, як думаєте, наскільки його пес був спантеличений?
Пес розуміє лише візуальні сигнали.
Якщо ви пес Гітлера…
Щоразу, як ваш тато робить…
Але він не кидає м'яч.
Коли втрачаєш голос,
ти вигадуєш власну мову жестів, яку розумієш лише ти.
Я дивлюся на асистента й показую:
«Я б хотів каву без кофеїну».
Він каже: «Що?» Я кажу: «Я хочу каву без кофеїну».
«Що?»
Я такий: «Твоя мама — повія!»
«Каву без кофеїну?»
Усі навколо теж замовкають.
Усі такі: «Боже! Ти втратив голос?
Як шкода.
Хочеш кави без кофеїну?»
І коли хтось порушує цю тишу, йде ланцюгова реакція.
І я розумію, бо…
Якщо ви стали частиною суперечки,
за власним вибором чи ні, про вас говорять.
І це має свої нюанси,
бо від вас усюди вимагають уваги.
Коли я був у Нью-Йорку чи десь в Британії,
з'являлася біла журналістка й така: «О боже!
Дасте ексклюзивне інтерв'ю на 9 000 слів про те,
як вам не дають говорити про вашу біду?»
«Вибачте, мою біду?»
«Схоже, ви хочете почути чергову історію про приниження,
щоби задовольнитися своїм статусом.
Слухайте, чиясь…
Чиясь біда, це як чиясь ерекція. Гаразд?
Важко дивитися, але й грубо на неї вказувати».
Каже: «Ви не розумієте.
Авдиторія вам поспівчуває».
Я кажу: «Моя мені співпереживатиме. Розумієте?»
Співчуття…
Співчуття — це порно, яке дає задоволення. Співпереживання — це оргія. Смажать усіх.
Слухайте, десь 30 % з вас відреагували на жарт.
Залиштеся після шоу, бо…
Це була не метафора.
«Які у Віра шоу?» «Дуже інтерактивні
Після них аж пітнієш…»
Я вважаю,
що як людей не принижувати,
давати висловитися, зберігати їхню анонімність,
більшість говоритиме чесно,
казатиме правду й відрізнятиме добро від зла. Так?
Так? Дійсно!
З'ясуймо. Челсі, вимкни світло.
Каві, вимкни світло.
Ага, ялинка не вимикається.
ЛОНДОН
У мене в команді п'ять електриків, і ніхто не розібрався.
А клятий стендап вийде влітку!
Британці, ми будемо чесними одне з одним?
Щоразу, як у вас у країні щось трапляється.
Вам майже ніхто не співчуває.
Пробачте, пройшло замало часу.
Ви стільки разів лізли в інші країни й пожинали наслідки цих дій.
А тепер ще й скаржитеся про завелике різноманіття в Англії?
Ми зараз навіть про репарації не просимо. Так, індійці?
Я не хочу, щоби ваш монарх повертав Кохінур, нехай проковтне.
КОХІНУР: НАЙБІЛЬШИЙ У СВІТІ ДІАМАНТ, УКРАДЕНИЙ В ІНДІЇ.
Побачимо, чи вбереже Бог короля.
Поговорімо чесно. Хочете?
Так!
Якщо чесно, то ви знаєте,
що з 2019 року всім здається, що нас використовують.
Що нам годують історії про протистояння добра й зла,
але з кожним роком
ця історія все менш логічна. Ми вшановуємо фальшивих героїв
і славимо дурість через моральне банкрутство середнього класу,
одержимого культурою споживання й культом влади.
Кожен індієць тут знає,
що з 2019 року
не вийшло жодного
хорошого фільму «Марвел». Ви це добре знаєте.
Ці герої дурні.
Їхні історії брехливі.
Чекайте, ви думали, я про що?
Це просто жарт про «Марвел».
Які вас зараз не бачать.
Ви в безпеці.
Вас не бачать ті, хто ігнорує вас. Як і ті, кого ігноруєте ви.
Але вони вас чують.
Видайте такий звук, яким хочете запам'ятатися.
-Слава Ґанеші! -І Морії!
Як сторонній хочу сказати,
що, на мою думку, вашій імперії кінець.
НЬЮ-ЙОРК
-Так здається. -Так.
Ви наче красуня зі школи на зустрічі однокласників.
Вона злиться, що всі тепер теж гарні.
А Китай — це директор і…
Здається, я знаю…
Усе тому, що всі розумні у вашій країні поводяться,
як покидьки, і їх ніхто не слухає.
І ви почали слухати дурних людей, що трошки розумніші за вас,
і переконали себе, що вони розумні.
Тепер усі дивляться на вас так, як ви дивилися на Джо Байдена.
Якось так. Йой!
Він уже не розуміє, де він.
Постоїмо трохи в темряві.
Раптом у когось зброя.
Гаразд, увімкнімо світло.
Америка не позбудеться зброї. Вона для вас як крикет.
Я переконаний, вам потрібно продавати зброю
без вікових обмежень і без паспорта.
Чекайте. Але вам треба змінити технологію.
Зброя має активуватися на голос.
Щоразу, як ви хочете зробити постріл, куля не вилетить,
поки ви своїм голосом не скажете щось зброї.
Гадаю, це має бути текст другої поправки до конституції.
Це назавжди прибере проблему зі зброєю.
Американці такі: «Я тебе вб'ю
після двох тижнів навчання».
Через два тижні.
Каже: «У Сполучених Штатах Америки
організоване ополчення необхідне для безпеки держави,
тому право носити зброю не має обмежуватися».
Уявіть, скільки людей утече за цей час.
Якщо дасте «Епл» право управляти зброєю, міжнародний тероризм зникне.
Із «Сірі»!
Якщо скажу з акцентом: «Сірі!
Ополчення потрібне для безпеки держави, тому зброя необхідна».
«У вашому районі п'ять "Старбаксів"».
Треба купити млинців.
«Розстріляти всіх філіппінців!» Ні!
Народ, у мене туристична віза. Я вас не боюся.
У психотерапевта.
Моя психотерапевтка — жінка, яка тримає чашку чаю
за два сантиметри від обличчя весь сеанс
і ніколи не п'є.
І єдине, чого я очікую від терапії, це що вона сьорбне.
Вона срана джедайка.
Якось каже: «Пане Дасе, багато коміків у дитинстві страждали.
Тому вони проявляють любов через стримування».
Я кажу: «Ви знали, що в лева секс триває 30 секунд?»
Вона така: «Ні, не знала».
Кажу: «Добре, бо хоч хтось тут розповідає щось нове!»
«Пане, я просто виявляю дитячі травми».
Кажу: «Слухайте, я ріс в Індії і Африці.
У моїх травм уже діти».
Ось мої травми.
Коли мені було 12, хуліган так ударив мене,
що я проковтнув власний зуб.
Мене госпіталізували й поїли водою, щоби я викакав зуб.
І не вийшло.
Боюся, він досі там.
Мені зроблять рентген,
і в шлунку чоловіка знайдуть зуб 12-річного хлопчика.
Мене спитають: «Пане Дасе,
чим ви снідали?»
«Це дитяча травма».
«Для дитини, яку ви зжерли».
Мої батьки знали про мої психологічні проблеми, які лікували по-індійськи.
Я кажу: «Тату, у мене сильна тривожність».
«Пострибай.
Тривога вистрибне з тіла.
Потім з'їси куркуми від печії».
Перед виступом
я спробував міофасцеальний реліз.
Хтось пробував?
Так!
Зараз розповім. Я був у Копенгагені.
І до мене в номер зайшов м'язистий двометровий німець
зі світлим волоссям і блакитними очима.
Я подумав: «Ви заслуговуєте на Рейх».
Тоді він єдиною частиною тіла без м'язів, своїм ліктем,
натиснув мені на сідницю й почав ним крутити.
Він почав гладити мене.
Каже: «Усередині тебе смуток».
Я кажу: «Ні, усередині мене німець».
Він каже: «Ваша горлова чакра повністю заблокована».
А я кажу: «Бо ви проштовхнули мою товсту кишку вгору».
Каже: «Відпустіть минуле».
І я: «Ви теж дещо відпустіть».
Він каже: «Звільніться. Здайтеся».
І я здався цим гарним і сильним німецьким рукам.
Наче Франція.
А потім, Нью-Йорк!
Я отримав неймовірну емоційну розрядку. Це було божественно.
Я не плакав, але пердів 42 секунди.
І заблокував йому горлову чакру.
По всій кімнаті висів коріандр.
Мені було смертельно соромно.
Тому я зробив те, що роблять осоромлені індійці за кордоном.
Так?
Сказав: «Я з Пакистану».
Усе гаразд!
Сказати, чому я пішов на терапію?
-Так! -Я провів 186 виступів за кордоном.
Я вигорів. Останній стендап я провів у Сингапурі.
Я летів додому першим класом. І…
Поряд стояв стюард, і я спитав:
«Коли сядемо в Мумбаї?»
Він каже: «Пане Дасе, це рейс до Лондона.
За десять годин будемо в "Хітроу"».
Пішов ти!
«Ми летимо не в Лондон, а в Мумбай».
Він каже: «Пане, заспокойтеся».
Страшно, коли смаглявий чоловік з бородою починає кричати про зміну курсу.
Отака ситуація.
Квитки на стендап у Лондоні одразу викупили.
Так? Я купив квиток, сів на літак.
Три дні зникли з мого життя.
Випарувалися.
Я був спантеличений і почав плакати.
У першому класі.
Трагічна історія.
Я плакав і пив шампанське «Дом Периньйон».
Тоді поскиглив і намастив ікру на тост Мельба.
Усю дорогу до Англії я плакав, що не лечу до Індії.
Як леді Маунтбеттен.
Багато хто не зрозумів.
Пояснити? Я поясню, гаразд.
Отже, ікра — це яйця риб.
Вивчайте історію, бенчод!
Гаразд, перепрошую. Білошкірі.
Бенчод…
Коли ви щасливі, це наче слово на «н» для темношкірих.
-Так. -Так? Чесно? Привіт, бенчод!
Це ж мій бенчод.
Але коли ви засмучені,
бенчод — як слово на «н» для білошкірих.
Погляньте на бенчода.
Я кажу лікарці: «Я викидаю з пам'яті цілі дні, я божевільний?»
Вона каже: «Пане, зараз 2024. Ми так не кажемо».
«Я не користуюся зубною ниткою, але вона ж існує».
Вона така: «Пане, схоже, вам важко стримувати емоції.
Ви колись раділи мовчки? Не розкажете мені історію?»
Кажу: «Я плачу, щоб розповідати історії?»
Я заплатив їй, щоби розповісти історію, за яку заплатили мені ви.
Це якась бізнес-схема!
Перед виступом я зламався.
ЗА ДВА ТИЖНІ
Я мав поплакати.
І зламала мене думка про те,
що я ж оповідач.
А якщо я не зможу…
Або зможу, але…
Ви просто мовчки плачете.
І для чоловіка це жалюгідно. Наче мовчазний оргазм.
Саме звук дає знати, що це було.
Я подумав: «Ви мене не чуєте, але ж бачите?»
Коли мені було 24 роки, я був нелегальним іммігрантом у Чикаго.
Я прострочив візу.
Я працював з мексиканськими кухарями.
Жорстокі люди.
Мене називали «Лос плятос колєґа».
Іноді я спав у поїзді.
Я працював з 8:00 до 3:00. Було холодно.
І хлопчина, Серхіо,
навчив мене дечого. Каже: «Ходи сюди.
Якщо песонес кльєнте, омбре кальєнте».
«Якщо соскам тепло, то й тілу тепло».
Тоді він налив суп із ресторану у зіп-пакети,
поклав кожен зіп-пакет у сміттєвий пакет,
зв'язав їх за моєю шиєю, щоб суп висів отут.
Я одягав куртку, і мені всю ніч було тепло.
Ніхто в потязі мене не чіпав,
бо в мене були величезні цицьки.
Це було за кілька років до обговорення трансдискурсу.
Але через кілька років після 11 вересня.
Мексиканці такі: «Може, наш колега терорист.
Може, муча ґрандес сабросо неґрас тетас».
«Великі соковиті чорні цицьки».
Іноді прокидатися в потязі круто.
Розумієте?
У вухах «Колдплей».
Теплий суп на сосках.
Голова на вікні.
Ти виїздиш із тунелю.
Промені сонця торкаються щік. Теплішає.
Очі фарбуються
в помаранчевий відтінок.
Обличчя золотиться світлом.
Ти наче вирізняєшся.
І ти не можеш рухатися,
бо на тебе ліг величезний безхатько.
Деякі індійські жінки розуміють.
Вас притискає товстенький чоловік.
Очі прямо. Не дивимось. Погляньте на мене.
Цього чоловіка може зрушити лише їжа.
Я посадив його біля вікна. Його звали Юджин.
Я посадив його на сонечко й дістав суп.
Він так реготав. Каже: «Агов! Що ще в тебе там є?»
А я: «Ще суп».
Мене оточили його друзі,
і я нагодував п'ятьох супом.
Мене називали маленьким словом на «н» із супом у цицьках.
«Поглянь на цього "н" із супом».
Шаг Рух Хан казав, що пишається мною.
Жінка зізнавалася мені в коханні.
Але це не зрівняється з тим, коли темношкірі вважають тебе своїм.
Також це був мій найавтентичніший досвід материнства.
Я годував людей цицькою.
Пані, я вас розумію.
Я розповів це психотерапевтці.
Вона каже: «Пане Дасе, це не зовсім спокійна історія.
Вони щасливіші за вас».
Я кажу: «Пані, ви не розумієте, чим я займаюся?»
Краще спостерігати за радістю інших, ніж радіти самому. Гаразд?
Знаєте, що спільного у всіх глядачів?
На вигляд усі різні. Звучать так само.
Бо щастя звучить однаково.
Людина — це лише шум. Коли ми затихаємо, ми помираємо.
Я б хотів взяти кожного глядача із собою
і повезти їх по світу,
аби вони могли відчути світ, як я. Ви б зрозуміли, чому люди люблять це.
Комік на другому плані. Усі слухають публіку.
Щастя покидає їхнє тіло. Якщо кричати, щастя…
Коли радість не приховують, а випромінюють, це дає надію.
Це дає силу.
Упливові люди розуміють це.
Для них найстрашніше, це не слова, які я кажу.
А шум, який продукують вони.
Коміки просто кажуть щось, а глядачі кажуть правду.
І цього я не розумію.
Чому ніхто не арештовує глядачів?
Проблема в них.
Погляньте на них. От телепні.
Їх так легко мотивувати улесливим красномовством.
Терапевтка каже: «Пане,
у вас агресивний дисоціативний розлад,
спричинений сильним ПТСР».
Я кажу: «У вас пасивно-агресивні скоромовки,
спричинені розпиттям чаю».
Каже: «Пане, ви не контролюєте себе.
Треба виписати вам ліки. Що думаєте про бета-блокатори?»
Я такий: «Я вірю в право жінки на вибір».
Цей жарт кращий, якщо знаєте гінді.
«Крім того в мене може виникнути залежність».
Вона каже: «Гаразд, тоді тренуйтеся кожен день.
Ендорфіни допоможуть подолати депресію».
«То мені треба стрибати?»
Вона каже: «Ні. І куркуми від печії поїжте».
Пані та панове.
Ми всі в потязі.
Усе життя, це потяг, що ходить колами,
і кожен крок у ньому,
кожна зупинка — це нещастя, відчай, сум і постійна прочуханка.
Байдуже, тиха ви людина чи щаслива,
обережна чи шибайголова,
потяг хоча б раз у житті стане на цій станції. Обіцяю.
Хочу порадити лише виставити цицьки й поділитися супом.
Ви можете робити все ідеально.
Але одного дня просто так ваш голос просто зникне.
І одного дня він просто так…
За десять днів до виступу щось у мені звільнилося.
Не знаю, чому це сталося. Але…
Знаєте, що таке свобода?
Коли ви не думаєте постійно про те, чи можете ви говорити.
Ви можете говорити.
Мій голос повернувся не перед лікарями чи цілителями.
А перед кур'єром.
10 ДНІВ ДО ВИСТУПУ
Він дав мені пакунок із їжею, а я мимоволі кажу:
«Дякую, байсаб».
БАЙСАБ: БРАТ
Просто вирвалося.
Я вхопився за нього й проплакав хвилин 20.
Плакав у його обіймах.
Він каже: «Бачу, ви дуже любите курку гунбао».
А я кажу: «Ви дуже напружені. У вас усередині смуток».
Кажіть щось бездумно й будуть проблеми.
І коли у вас проблеми, не думайте, що кажете, і проблеми зникнуть.
Наприкінці розповім три історії, які це доведуть. Готові?
Перша: Нью-Делі, мені 18 років,
я їду на мотоциклі.
Мій друг Сушіл везе нас додому з вечірки на фермі в Делі,
де ми закинулися ЛСД.
Якщо ви колись їздили Делі вночі, то знаєте, що ЛСД вам не потрібне.
Там вистачає ілюзій. Наприклад, безпека.
Ми стали на червоне.
Поки ми стояли, нам перебіг дорогу кіт.
Це спантеличило мене.
Раптом біля світлофора я бачу шестиметрового одноокого кота.
Який світив оком, наче прожектором.
Кіт видозмінювався, витанцьовував, мінявся, і з нашим наближенням
він перетворився на делійського поліціянта.
З ліхтариком у руці.
Поліція в Делі світить вам в очі.
Кажуть: «Раптом ви ще не потрапили в аварію…»
Ми підходимо до цього двометрового сардара-поліціянта.
І, присягаюся, його звали Ханта Сінг.
Ми намагалися втекти, а він усе махав нам.
«Мені сказали, тут 18-річний під кислотою».
Я дивлюся на нього й кажу:
«Няв!»
Якщо думаєте, що втеча від поліції злить їх, спробуйте їм нявкнути.
Вони божеволіють. Він їхав за нами три кілометри.
Знову червоне.
І саме тут мій сраний друг вирішив,
що слідуватиме правилам.
Він зупинився.
Ханта Сінг відлупцював мене, хоч я був у шоломі.
Було боляче, я такий: «Навіщо цей шолом?»
А тоді він побив мене шоломом. І я зрозумів, для чого він.
Тоді почав бити мене ліхтарем,
який для мене був магічним світлом, яке я ловив,
щоби скуштувати веселку.
Тоді він попросив мого друга показати права.
Сушіль дістав тимчасове посвідчення.
Не хотів переривати шоу, але ви розумієте жарт?
Так? Я поясню.
Отже, в Індії
тимчасове посвідчення не дає дозволу вживати кислоту.
У вас теж?
Коли він передавав посвідчення, я побачив його кольори, ауру, енергетику…
І дещо придумав.
Я теж витягнув своє посвідчення.
Кажу: «Інспекторе Сінгу,
якщо ми об'єднаємо…
силу двох тимчасових посвідчень,
вони стануть одним».
Це ніби двоє студентів пересплять і стануть професором.
І він так зареготав, що відпустив мене.
Друга історія. Мені було 35 років.
Я був у нічному клубі в Мумбаї.
І я розумів, наскільки абсурдний індійський бойовий ритуал.
Коли я танцював, я наштовхнувся на альфа-самця.
Він розізлився. Каже: «Друже, усе гаразд?»
Я сильно вдарився.
Кажу: «Так, вдарився м'яким».
Він збожеволів.
Він каже: «Пішов ти! Зустрінемося після цієї пісні».
Після цієї пісні. Тобто ще чотири хвилини ми ніяково танцювали.
І дивилися одне на одного.
Поки грала Tunak Tunak Tun.
А це найдовша пісня у світі. Я серйозно.
Ось один із п'яти приспівів шедевра Далера Менді.
Тунак тунак тун
-Тунак тунак тун -Та-да
Тунак тунак тун
Бляха!
Тунак тунак тун
Тоді вище. Тунак тунак тун
Тунак тунак тун
Бляха!
Тунак тунак тун
Потім нижче.
Тунак тунак тун
Останній.
Тунак тунак тун
Збрехав!
Тунак тунак тун
До біса цю пісню! Подумайте, які емоції ми пережили.
Бо індійці одразу не б'ються. Вони стають у коло і кажуть,
скількох членів твоєї родини трахнули.
Я трахну твою маму, сестру й брата.
Я трахну твою маму, тата, діда й помічника.
Я такий: «Я тут потрібен?»
У тебе вже є план.
Здається,
наче ми збираємося, щоб обісрати родину.
І тут почалася бійка.
Чорт, я хотів ударити.
А пенджабець виставив свої груди
й почав терти ними об мої.
Я кажу: «Пане!»
Мої соски не розрізняють
ласки й агресивне тертя.
Вони обоє затверділи, наче це катод і анод.
Тоді він присунув своє лице до мого. Його зіниця торкнулася моєї.
Він побачив мої спогади.
Він такий: «У тебе в шлунку зуб?»
Тоді він почав дихати мені в рота.
А я почав дихати йому.
Це вже стало огидно,
наче вибори в Індії.
Тоді він такий: «І що ти зробиш?
Ну ж бо. Уперед, падлюко. Зроби щось».
Що означає: «Зроби це.
Будь ласка, зроби щось. Ну ж бо. Уперед!»
І я лизнув його вухо.
Він сам присунувся.
Я такий: «Це не конфронтація. Це згода».
І не засуджуйте мої смаки!
Ви їсте сендвічі з Мітібая. Це наче помиїв поїсти!
МІТІБАЙ: МУМБАЇСЬКИЙ КОЛЕДЖ З ВУЛИЧНОЮ ЇЖЕЮ
Його лице перекосило від спантеличення.
Видно, як він думав: «Ми б'ємося чи трахаємося?»
Що дуже схоже на вибори в Індії.
Він пішов до друзів і каже: «Він же той!
Він отой».
Він настільки заплутався, що граматика завадила гомофобії.
Ми навіть не побилися.
Ми протанцювали ще чотири години.
Здуріти.
Хочу нагадати.
Залишилося ще чотири хвилини.
Знаєте, я…
Я приїхав у Мумбаї з однією валізою.
Без знайомих, без грошей, без майданчика, а тепер збираю стадіон.
Знаєте…
А тоді
голос з'явився.
Я провів два виступи.
Перед виступом ти стоїш за кулісами в церкві.
А коли ставиш ногу на сцену,
твій голос змінюється.
І коли я кажу, що він змінюється, він змінюється.
Шість тижнів тому я не знав, чи буду тут. Це божевілля. Знаєте…
Пригадуєте Фредді Мерк'юрі на Live Aid,
коли в нього не було голосу, а він такий…
Чорт. Усі це знають.
Це інакше.
А я ж ще один випуск,
за який Netflix заплатили купу грошей.
Перед яким ти обдумав усе, що хочеш сказати.
Ти просто
не хочеш стільки думати.
Ти думаєш лише про…
Довбограй!
Довбо…
грай!
Довбограй!
Мене викликали у відділок поліції.
Мене звинуватили в крадіжці жарту в себе.
Цікаво. Я написав два стендапи про Індію.
Була спільна тема, але різні жарти.
Так? Тож мені довелося пояснювати структуру жартів поліції.
Що я зараз і вам поясню. Готові?
Кожен жарт має три частини.
По-перше, незаперечні факти.
По-друге, експозицію. І панчлайн.
Дивіться.
Незаперечні факти.
Не всі соски одного розміру.
Так? Далі експозиція.
Мої соски, як Індія і Пакистан.
І панчлайн.
Раніше були ближче, але за рік віддалилися.
Нормальний жарт. Ілюстративний.
До речі, тут є пакистанці?
Так!
Слухайте, я вас люблю. Вам завжди раді на моїх шоу.
Не викладайте це в соцмережі.
-Як тебе, друже, з Пакистану? -Шехзад.
Шехзаде, я вірю, що колись наші країни помиряться.
Я дійсно в це вірю. Так.
Не знаю, я…
Просто треба знайти спільного ворога.
Бомбанемо разом Мальдіви?
До біса Мальдіви!
Об'єднаємо наші флоти, Шехзаде. Нумо.
Це 65 наших кораблів. І два ваших гідроцикли.
Уперед.
Навіть Шехзад каже: «Два гідроцикли?»
І я це кажу до того, що в іншому жарті перша частина та сама.
Слухайте інший жарт.
Незаперечний факт. Не всі соски?
Однакові!
Інша експозиція. Мої соски — наче політика в Індії.
Панчлайн.
Скільки себе пам'ятаю
права значно чутливіша.
Тепер…
Цей жарт легко пояснити глядачам на стендапі.
Але важко пояснити поліції Мумбаю о восьмій ранку.
Ми з адвокаткою показуємо докази
мумбайському поліціянту, на ім'я інспектор Тапсе.
Він привертає нашу увагу: «Агов!»
І кожна молекула мого тіла думає: «Татку».
Він питає мене: «Ці ваші жарти,
вони смішні?»
«Пане Тапсе, не всі соски…» І так далі.
Адвокатка вже жалкувала, що обрала цю професію.
Бо її клієнт щипає себе за соски у відділку поліції.
Ніякої реакції. Якщо жарти не вдаються,
коміки висміюють себе. Так можна повернути публіку.
Кажу: «Пане Тапсе, якщо мене дійсно
посадять за жарти,
дайте мені два місяці, аби я вчинив справжній злочин.
І відростив справжню бороду, бо я надто малий і гарний для в'язниці.
Мене за 15 хвилин зґвалтують.
Нарешті він посміявся. Нарешті.
Він каже: «Тебе? Тебе за хвилину відсмажать».
«Чекайте, за хвилину? Чи хвилину?»
Каже: «І так, і так».
«Але слухай,
теми не можна захищати авторським правом.
Розкажи все, що казав мовою маратхі».
МАРАТХІ: ОФІЦІЙНА МОВА ШТАТУ МАХАРАШТТРА
Я не…
Тож я такий…
Мої…
МОЇ
Мої грудні яєчка…
МОЇ ГРУДНІ ЯЄЧКА
Мої грудні яєчка різні.
РІЗНІ
Різної маси. Він такий: «Так».
РІЗНОЇ МАСИ
Західний Мумбай, Східний…
ЗАХІДНИЙ МУМБАЙ, СХІДНИЙ МУМБАЙ
«Коук Студіо». Tunak Tunak.
ПАКИСТАНСЬКА МУЗИКА, ІНДІЙСЬКА МУЗИКА
Як розсування…
Ніг…
РОЗСУВАННЯ НІГ
Каже: «Роби так на сцені. Дуже актуально».
«Але не інтернаціонально».
Каже: «Індійська комедія не для всіх».
Він усе записав.
Кожне слово.
Каже: «Тепер я маю конфіскувати твій паспорт».
Я передав.
Він поклав його за метр у шухляду.
Під листками з жартами.
Якщо ви втратили паспорт, і ви — це я, то це Бог забрав його.
У тому відділку
я молився.
І коли я у відчаї, я сміюся.
Він каже: «Що смішного?»
Я кажу: «Інспекторе Тапсе,
ви дослівно записуєте мій жарт.
Технічно
це порушення авторських прав».
І він засміявся.
Каже: «Ти про все жартуєш?»
Я кажу: «Якщо дозволите.
Я обіцяю коли я напишу жарт,
я буду панчлайном.
«А я?» «Пане, ви будете незаперечним фактом, обіцяю».
Пане, будь ласка, мені треба…» «Цить!»
«Я ніколи цього не забуду. Дякую».
«Покажи мене позитивно».
«Я зроблю з вас Бога».
«Іди.
Щасливий?»
Перед закінченням хочу ще дещо зробити.
Мене попросили.
Життя вертикальне.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як