Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Scuzaţi-mă.
Wolfgang, scumpule, aici erai.
E grozav. Dar nu ştim cine sunt oamenii ăştia.
Hai, să mergem.
Nu poţi să pleci aşa.
Te-am căutat.
Mulţumesc.
Îmi pare rău pentru pierderea suferită, Matilde.
Mulţumesc.
Uite câţi oameni au venit.
Wolfgang, scumpule, stai aici.
Ascultă.
Trebuie să vorbesc cu cei care se ocupă de toate astea.
Aşteaptă-mă aici, bine?
Wolfgang, eşti bine?
În regulă...
Bună, Joana.
- Bună, ce faci? - Rezist.
What about the kid?
PARTICIPANŢI LA ÎNMORMÂNTARE PERSOANE ÎN VIAŢĂ: 63
Bună, puştiule. Ce faci?
Ştii că atunci când oamenii buni mor, devin stele?
Iar acum, când te uiţi noaptea pe cer,
vei vedea că una dintre stele a devenit mama ta.
- Te va proteja. - Mama mea nu e moartă încă.
- Poftim? - Dacă luăm în calcul
că celulele pielii pot avea nevoie de până la 24 de ore să moară
şi că mama mea ar fi murit,
exact acum 22 de ore, 12 minute şi 15 secunde,
există o optime din ea care încă e aici, luptând să existe.
Ia ce vrei să iei acum, lucrurile importante.
Săptămâna viitoare vine camionul şi luăm restul.
Pianul.
Dacă poţi să-l bagi în ghiozdan, îl luăm.
Hai, du-te în camera ta.
Du-te. Doar lucrurile importante.
Bunico, de ce a mers mama la Paris să studieze pianul?
De ce? Pentru că era tânără. Voia să plece din Barcelona
- şi acolo e o şcoală foarte bună. - Academia Grimald.
- Vreau să studiez şi eu acolo. - Eşti încă un copil, Wolfgang.
Peste câţiva ani, când vei fi pregătit,
- sunt sigură că vei studia acolo. - Să studiezi pianul la Academia Grimald
e ca şi cum ai studia Biotehnologia la MIT.
Sunt sigur că mamei i-ar fi plăcut să studiez acolo.
Ascultă.
Voiam să vorbesc cu tine.
Acum că mama ta nu mai e, vor fi nişte schimbări importante.
Schimbări neaşteptate. Asta nu înseamnă că sunt rele.
- Dacă nu sunt rele, sunt bune. - Exact.
Mama ta, gândindu-se la ce ar fi mai bine pentru tine,
- a decis că singura opţiune... - Ăsta e un oximoron.
- Ce? - "Singura opţiune", un oximoron.
Două cuvinte opuse într-o propoziţie care creează un sens nou.
Foarte bine, scumpule.
- Ce spuneam e că mama ta... - Ca "bucurie tristă",
"gaz lichid."
Mi se par absurde.
Oximoronele sunt absurde. Am înţeles.
- Ce voiam să spun... - "Mort viu."
- "Câte puţin din toate." - Wolfgang!
Ce încerc să spun e că, de acum înainte,
vei locui cu tatăl tău.
Te vei muta peste câteva săptămâni.
Ştiu că nu te aşteptai la asta.
Crede-mă când spun că şi eu sunt surprinsă.
- Tatăl meu? - Da.
Îl cheamă Carles. Chiar dacă nu-l cunoşti...
Dar eu nu am tată.
Nu-ţi face griji. Întoarce-te la măsura 81.
Nu-ţi face griji. Continuă.
Mi - Re.
Bine.
Foarte bine, Wolfgang. Am terminat. Ne oprim aici.
E în regulă dacă a fost puţin mai greu azi.
E normal. Muzica nu e o problemă de matematică.
Muzica înseamnă sentimente. Dacă eşti trist, obosit sau nervos,
oamenii simt asta. Şi e în regulă.
Wolfgang, nu-ţi face griji.
Nu vom locui departe, voi veni des să te văd.
Vei lua prânzul în fiecare duminică la mine.
Îţi voi face prăjitura cu iaurt care-ţi place.
Vom continua lecţiile aici.
În fiecare marţi şi joi. Am vorbit despre asta, nu?
Totul va fi bine.
Ne vedem săptămâna viitoare?
Perfect, puştiule. La revedere.
Te conduc.
Cum ţi s-a părut?
- Agitat. - Aşa e.
Are nevoie de timp. E mult pentru el. E o schimbare totală a rutinei lui.
E o provocare.
Nu ştiu dacă e o idee bună.
- Asta şi-a dorit Ingrid. - Sigur.
La vârsta lui, îi va prinde bine să aibă o figură paternă.
Vei fi prezentă şi tu, Matilde.
Nu ştiu
Ne era bine aşa cum eram.
Nu ştiu de ce a luat Ingrid această decizie.
Sărmanul copil. Exact asta îi mai lipsea ca să cadă în fântână.
Nu, nu. Vei vedea că nu e chiar atât de rău.
După tot ce s-a întâmplat, ai nevoie şi tu de odihnă.
Ai grijă de tine.
- Nu ştiu... - Ba da.
Vom încerca.
Sper să ai dreptate.
Vei vedea că am.
Mulţumesc.
Unde e fântâna asta?
- Ce fântână? - Fântâna în care o să cad.
Te-am auzit spunând: "Sărmanul copil.
Exact asta îi mai lipsea ca să cadă în fântână."
Nu trebuie să iei totul atât de literal.
Ai spus că o să cad într-o fântână.
E un mod de a vorbi. Ca atunci când spui:
Mor de nerăbdare să te văd", dar nu înseamnă că mori.
- Pentru mine înseamnă. - Am mai discutat asta de multe ori.
Tot nu înţeleg de ce ai spus că o să cad într-o fântână.
Unde e fântâna?
Eşti foarte deştept, dar trebuie să-ţi explic totul.
N-ar trebui să asculţi când vorbesc adulţii...
E acolo, se ascunde sub masă.
- Nu vrea să iasă? - Nu.
Ascultă, Matilde. Poate nu e momentul potrivit.
E mai bine să faci lucrurile cum trebuie, fără grabă.
- Aş putea reveni în altă zi. - Nu va fi niciodată momentul potrivit.
Wolfgang, vino încoace. Carles vrea să te cunoască.
Eşti acolo jos? Te joci de-a v-aţi ascunselea?
Wolfgang, nu face asta mai greu.
Când vrei tu, vino aici. Ţi-am adus un cadou.
Hai, că-mi rup spatele. Hai.
Dă-mi voie.
Salut. Deci? Îl vrei sau nu?
Bunica ta mi-a spus că o să-ţi placă.
Nu mi-ai spus că îi place Lego?
Se juca cu ele când avea doi ani.
Construieşte o replică a Staţiei Spaţiale Internaţionale.
Din fericire, am păstrat bonul.
Putem să-l schimbăm cu ceva ce-ţi place.
Hai, Wolfgang. Ajunge.
Vei locui cu Carles, şi cu asta basta.
- Ai înţeles? - Nu.
Trebuie să înţelegi.
De ce?
Pentru că asta a decis mama.
Haide, vino încoace.
Bună, Wolfgang. Eu sunt Carles.
Chiar trebuie să mă mut cu omul ăsta?
Scaunele pentru maşină sunt scumpe?
Nu sunt scumpe, sunt obligatorii.
Atât de oportunist... Cumpărăm unul azi, nu-i aşa?
Ce zici, Wolfgang? Îl poţi alege chiar tu.
Managerul meu. Scuză-mă, sigur e ceva important.
Sunt o opţiune pentru mai multe proiecte.
- Mai eşti actor? - Da, bineînţeles.
Paco! Paquito, ce faci?
- Ticălosule! Ce mai faci? - Nu, Paco...
Paco, nu sunt singur. Ascultă. Ce au spus?
Vreau doar veşti bune.
Vrei să-ţi spun?
- Da, ce-au spus? - Că eşti al dracului de bun!
Paco, nu exagera. Te cunosc.
Au mai spus: "Tipul ăsta e al naibii de bun."
Au mai spus: "Regizorul îl preferă pe Carlos Cuevas."
Dacă n-ar exista el, rolul ar fi al tău.
Aşa mi-au spus.
Al naibii Cuevas, frate.
Le prinde pe toate. Nenorocitul are noroc.
Primeşte toate rolurile.
Ascultă, Paco, sunt cu... conduc.
- Bine. Capul sus. - Te sun mai târziu.
Totul merge bine.
E o zonă foarte liniştită. Mi l-au închiriat nişte prieteni.
Am un aranjament cu ei. Nu pare, dar...
E unul dintre apartamentele pe care vrei să le păstrezi. E frumos.
Apartamentele din l'Eixample sunt de obicei foarte gri,
dar intri aici şi zici: "Hei, ce se întâmplă?"
Stai, acum vine partea cea mai bună.
Intră.
Grădină privată. Drăguţ, nu?
- E cam dezordine, nu-i aşa? - Nu?
Poate un pic, dar aşa poate să se joace cu mingea şi să spargă orice.
Ne jucăm aici, da?
Nu-mi place sportul.
Deci ăsta e apartamentul meu. Al tău de acum înainte, Wolfgang.
Da, da... "Hospice."
Primul film şi, bum,
nominalizat la un Gaudí pentru "cel mai bun actor în rol secundar".
Îmi amintesc. E de acum câţiva ani, nu?
Ai câştigat?
Nu. E o loterie... Sunt interese la mijloc...
Una duce la alta... şi acum joc într-un serial zilnic la TV.
- Cum te vei descurca cu copilul? - Nu e nicio problemă.
Am vorbit cu ei. Îmi vor schimba programul.
Dacă într-o zi e imposibil, voi găsi un plan B.
Unde e camera mea?
Aici, dar nu vrei să vezi apartamentul întâi?
Nu e nevoie.
Lipsesc nişte lucruri,
dar m-am gândit că ai vrea să ai ce aveai şi acasă.
- Pa, Wolfgang... - Stai. Plec...
A mers bine, nu?
Să nu uiţi să-l aduci la mine marţea şi joia.
Are programare cu Mia, psihologa şi profesoara lui de pian.
Doi într-unul.
- Pleci? - Da.
Stai. Nu vrei să mănânci? Putem vedea un film sau juca Uno.
La un moment dat vei rămâne singur cu el.
Te vei descurca? Sau îţi mai trebuie încă zece ani? Pa.
Bună...
Ce faci? Cum merge? Ai nevoie de ceva?
Tare!
Eşti maestru al ordinii, nu?
Uite. Ai chiar şi un laptop.
"Lista lucrurilor inutile:
somnul de prânz, cititul romanelor, îmbrăţişările şi săruturile..."
Ai dreptate. Scuze. Scuze. Nu trebuia să-ţi umblu prin lucruri.
Tare, nu?
Asta... nu?
Calea Lactee pe care am făcut-o pentru tine.
Asta nu arată precum Calea Lactee.
Ei bine...
Cei sub 100 n-ar putea niciodată să înţeleagă.
Sub ce? Ce ai spus?
- Vreau să mănânc. - Vrei să mănânci?
Acum? Dar e abia şase..
Mâncam la şase cu mama.
Bine. Putem mânca, desigur. Uite, am...
Am paste.
Cu sosuri. Am multe sosuri. Putem alege ce-ţi place cel mai mult.
- Îmi plac toate. - Azi e marţi.
Marţea mâncăm lasagna de legume.
Lasagna de legume?
Există şi lasagna de legume, sigur...
Poftim! Conform recenziilor, cea mai bună lasagna din Barcelona!
Putem încerca să gătim una în altă zi, da?
Personajul meu din serial este bucătar.
Mă rog, bucătar... fac sandvişuri şi nişte tapas, dar...
- Ce e? - Nu-mi mai e foame.
Dar e marţi. Asta ai vrut.
E în regulă dacă nu-ţi e foame.
Adică...
Bine.
E normal. E o perioadă dificilă.
Tot ce s-a întâmplat cu mama ta... E o situaţie nouă pentru noi doi şi...
Şi acum...
Va trebui să facem un efort ca să locuim împreună.
Vreau să mă întorc acasă.
Da...
Acum asta e casa ta.
Nu, nu e.
Ştiu că încă nu, dar pas cu pas...
Nu vreau să locuiesc aici şi nici cu tine.
Nu ştii să găteşti, înjuri şi ai o meserie ridicolă.
Nu înţeleg de ce mama a vrut să locuiesc cu un sub-100 ca tine.
Iar cu "sub-100".
LISTA LUCRURILOR INUTILE
UN TATĂ
VIDEOCLIPURI CU MAMA
REPETIŢIA MAMEI
Este praf în capul meu.
Sunt urme ale nemulţumirilor mele.
Şi nu pot să mă mişc de aici.
Canapeaua e un câmp de luptă.
Absoarbe ceea ce păstrează tăcut.
Şi nu pot să mă mişc de aici.
E un geniu cel care îşi dă seama.
Nu există medicament.
Este un glonţ tăcut.
Înecat în umbre.
Stai jos.
Şi apoi apari tu.
Şi totul devine lumină.
Atât de natural.
Şi totul devine lumină.
ACADEMIA GRIMALD
COLEGIUL DE MUZICĂ
Pianul meu.
Pianul tău este la bunica.
Am nevoie de pianul meu. Trebuie să exersez.
Ştiu. Exersezi marţea şi joia cu Mia, la bunica ta.
Nu. Am nevoie de el acum.
Stai. Ce faci? Unde te duci?
- Îl caut. - Nu poţi merge singur.
Trebuie să sunăm o firmă de mutări...
- Am nevoie de el acum. - Dar...
- Am nevoie de el acum. - E prea târziu. E imposibil.
- Nu mă atinge! - Bine!
- Doi, trei, cinci, şapte. - Ce faci?
- 11, 13, 17, 19. - Uită-te la mine!
- 23, 29, 31... - O să-ţi aduc pianul, bine?
- 37, 41... - O să-ţi aduc pianul, bine?
- Mă duc să aduc pianul. - 53, 59.
- 61, 67... - Bine.
Bine.
Întoarce-l la 90 de grade.
Acum mergi drept. Ai grijă!
Eşti bine, nu?
- Normal, eu car toată greutatea. - Ar fi putut să cânte la flaut.
Stop, stop. Aici.
Deschide capacul.
- Ăsta? - Acesta.
Aşa. În regulă.
Da.
- Şi ăsta. - Şi ăsta?
Nu o să mai rămâi cu nimic.
Nu arată rău.
Un pian oferă întotdeauna eleganţă unei case.
Nu. Nu e bine pus.
Mută-l puţin...
acolo.
Aici?
Hai, Paco. S-o facem.
Nu. Trebuie să fie acolo. Notele reverberează.
Mi se pare că sună bine.
Tu nu ai ureche muzicală.
Am nevoie de el...
- aici. - Nu, nu.
Nu se poate. Nu mai vedem televizorul.
Şi?
Acum e perfect.
Acum e perfect? Acum e perfect.
Bine, atunci du-te la culcare.
Nu. Îmi aduc partiturile.
Nu, nu... E foarte târziu.
Adu-mi o bere, hai.
Îmi place mult opera, dar nu mi-aş numi fiul Pavarotti.
Ei bine, ea era nebună după pian.
Ar fi trebuit s-o auzi cântând.
E foarte trist.
Ascunde aia, omule. Ar putea s-o vadă.
La naiba, s-au schimbat multe lucruri.
Acum că eşti tată...
- Ştii cum mi-a zis mai devreme? - Nu. Cum?
"Sub-100."
Sub-100? Ce înseamnă asta?
"Prost" sau "idiot", cred.
Când i-am spus că nu-i aduc pianul, a devenit...
Era atât de nervos încât a început să spună numere la întâmplare.
Ce fel de numere? Un număr de telefon?
Nu, nu.
Erau numere... nu ştiu.
Numere prime, cred. Cred că făcea asta ca să se calmeze.
Copiii mei se uită la Netflix şi se relaxează imediat.
El nu e ca ceilalţi copii.
A fost diagnosticat cu TSA, ştii?
Tulburare din spectrul autist. Asperger.
TSA, ADD, OCD...
În zilele noastre, toţi copiii sunt diagnosticaţi cu aşa ceva.
Sindromul Asperger sau nu,
cum îi vei explica faptul că nu te-ai ocupat de el până acum?
- Nu e aşa. - Ei bine...
Nu, Paco, nu... Ingrid a vrut să fie aşa.
Eram un puşti, eram în altă parte.
Aveai aceeaşi vârstă ca mine când am avut primul fiu.
Tu eşti tu, eu sunt eu.
Asta e adevărat, da.
Nu eram pregătit. Acum e diferit.
Ingrid m-a sunat. Am vorbit după toţi anii ăştia.
Sunt tatăl lui. Asta trebuie să fac, asta e.
- Foarte bine. - Desigur.
Spune-i asta lui Amadeus, sunt sigur că va înţelege perfect.
Eşti un prost.
E foarte târziu. Trebuie să plec.
Dacă am noroc, copiii mei vor dormi când ajung acasă.
Eşti Tatăl anului, nu?
O să vezi.
Ce e important e că Bayona face casting pentru următorul lui film.
Bayona? Paco, nu-mi spune asta acum.
Cere casete de prezentare cu actori de peste 30 de ani.
Multe femei îmi spun că arăt mai tânăr.
Sunt sigur.
- Le vor până mâine. - Nu mâine!
Trebuie să duc copilul la şcoală şi am filmare la TV. Ce pot să fac?
Dacă nu poţi, nu o face. Dar e Bayona...
Aş putea să-i fiu manager.
Îl ducem la "Factor X" sau la emisiuni de genul ăsta. Ar rupe.
La naiba! M-ai speriat. De ce eşti deja treaz?
Vom întârzia la şcoală. Şcoala începe la 8:30.
La 8:30? Nu începe la 9, ca toate celelalte şcoli?
Nu a mea.
De ce nu mi-a spus bunica ta?
Tu nu bei cafea, nu?
Eşti norocos. Tatăl tău ţi-a cumpărat ciocolată pentru gustare.
La şcoala fiului meu, au voie doar cu biscuiţi de orez fără zahăr.
El nu e tatăl meu.
- Nu... - Ce ai spus?
- Acest bărbat nu e tatăl meu. - Ei bine...
- L-am cunoscut ieri. - Nu e adevărat.
Ei bine, tehnic vorbind, l-am cunoscut ieri, dar...
Am fost forţat să locuiesc cu el. Nu ştie să gătească.
- Se trezeşte târziu. - Uite! Aici coborâm.
Haide, coborâm. Spune "la revedere".
Este şi actor.
Am lăsat în urmă modelul de integrare şi ne concentrăm pe cel de incluziune.
Nu este vorba despre elevi care să se adapteze sistemului educaţional,
ci mai degrabă despre noi, care ne adaptăm diversităţii elevilor.
Trebuie să înţelegem nevoile elevilor cu dublă excepţionalitate,
cum este cazul lui Wolfgang, pentru a le satisface.
Predarea, pe lângă inteligenţă, entuziasm şi pasiune,
mai necesită şi sensibilitate, creativitate şi răbdare.
Sunt foarte înalţi. Par o echipă de baschet.
Desigur. Este cu două clase înaintea celor de vârsta lui.
Da, sigur. De asta am spus...
Când am făcut testele de inteligenţă, rezultatul lui a fost un IQ de 152.
Ţineţi cont că dumneavoastră sau eu probabil nu avem peste 95 sau 100.
Din punct de vedere intelectual, Wolfgang este peste colegii lui,
dar la nivel emoţional şi social mai are de lucru.
A avea un elev supradotat cu autism este o provocare pentru profesori şi familie.
De aceea este important să vedem cu toţii situaţia în acelaşi fel.
Şi ca eforturile de la şcoală şi de acasă să meargă în aceeaşi direcţie.
Bună ziua, sunt Carles Gomis.
Sunt din Barcelona şi, ei bine, sper că...
- îţi place videoclipul meu. - Salut, Carles.
- Nu ne-am văzut de zile întregi. - Aşa e.
Ar trebui să le spunem scenariştilor să ne scrie mai multe scene împreună.
Da.
Sper să nu se facă târziu, pentru că... trebuie să-mi iau fiul de la şcoală.
- Eşti tată? - Sunt.
- De când? - De zece ani deja.
Nu ştiam că ai un fiu.
- L-ai ţinut într-un subsol? - Nu. Nu...
Viaţa... Viaţa e plină de surprize. E complicat, ştii?
El e... E un copil supradotat, da.
- Tare... - Nu, să nu crezi că e uşor, pentru că...
- Aşa e. - Gestionarea e foarte...
De-asta nu vorbesc despre asta.
Totuşi, e ciudat că nu ai menţionat niciodată.
- Serios? - Ai terminat, Patri.
- Mulţumesc, Carol. - Ne vedem mâine.
Trebuie să plec. Am o probă de costume pentru noul film al lui Pascual.
- Felicitări. - Da.
Pascual? Mai face filme?
Nu are vreo 150 de ani?
Sunt foarte fericită. Cinematografia e foarte diferită de TV.
- Adică, începând cu ritmul... - Ritmul.
- Scenariile. Scenariile sunt uimitoare. - Sigur.
Pascual e cel mai bun. E uimitor să lucrezi cu el.
Dar tu? Lucrezi la ceva?
- Da. Lucrez. - Serios?
Sunt... Sunt...
Sunt în negocieri... E un proiect incendiar.
- Nu pot să spun nimic. - Stai puţin.
Da. - Bine.
Da? Un moment.
Trebuie să plec. De ce nu ne vedem într-o zi şi...
îmi povesteşti despre proiectul ăsta incendiar...
... şi despre noul tău fiu?
- S-a făcut. - Bine.
- Pa. - Pa.
Pa, Carol.
- Bună dimineaţa, Félix. Ca de obicei? - Da. Mulţumesc, Pere.
- Adu-l la masă. - Imediat.
Carmina...
Trebuie să vorbim.
- În regulă. Tăiaţi! - Tăiaţi!
- Scuze. Scuze. E rândul meu. - Ce naiba se întâmplă?
Îmi pare rău. Nu ştiu ce e în neregulă azi.
Eşti sigură că nu era rândul tău?
Eu doar ascult şi plâng. Monologul e în întregime al tău.
- Îmi daţi scenariul? - Imediat!
Ramoneda, îl ştii sau nu?
Nu ne face să pierdem timpul. Avem şase secvenţe de filmat.
Dacă nu am ochelarii, nu pot citi nimic.
- Linişte, vă rog! - Mă pui să filmez
- zece secvenţe pe zi şi e imposibil... - Dafnis.
- Da? - Am o întrebare...
Cât crezi că va dura?
- Până terminăm? - Da..
Nu ştiu, întreabă-l pe Ramoneda. Cel puţin două ore.
Două ore? Nu, trebuie să plec. Trebuie să-mi iau fiul, ştii?
De la şcoală.
- Ce vrei să fac? - Ei bine... Ai putea...
Ai putea să filmezi scenele mele mai întâi, nu?
- Aşa, eu... - Sigur.
Vezi?
Ştii ce, Carles?
Trebuie să filmez un monolog de trei pagini al lui Ramoneda
în care îi spune Carminei că trebuie să se despartă, ştii?
- Pentru că s-ar putea să fie sora lui. - Da, dar...
ai văzut, Ramoneda, nu-şi ştie replicile.
Ce spui? Am mai multe probleme decât tine.
- Da, dar... - Pleacă. Pleacă.
Ce? Ce?
Sora mea? Şi îmi spui asta acum?
Dar sunt de două ori mai în vârstă decât ea.
Cine naiba a scris asta?
Îmi pare rău! Îmi pare rău! Am fost la filmări, n-am putut să plec.
Ce mai faci, Wolfgang? Scuze, nu se va mai întâmpla.
- I se întâmplă oricui. - Mulţumesc.
Am avut prima repetiţie pentru festivalul de sfârşit de an.
- Nu? - Tare!
- Wolfgang e un pianist excelent. - Chiar este. Suntem o familie de artişti.
- Aşteaptă! - La revedere, Wolfgang.
Încă o dată, mulţumesc.
Mă simt prost că am ajuns târziu.
Nu e chiar o mare problemă, nu?
Ştii de câte ori a întârziat tatăl meu?
Niciodată. Ştii de ce?
Pentru că nu m-a luat niciodată. Să nu facem o dramă din asta..
CARLOS CUEVAS "CÂTEVA MINUTE ÎN PLUS"
VIDEOCLIPURI CU MAMA
PLAJĂ
Uite!
E o notă acolo.
Mai e una lângă. O vezi?
Şi o optime.
Sunt doar nori, mamă.
Poftim? E o simfonie!
- Ce faci? - Fac baie, vino încoace!
Mamă, aşteaptă!
E-MAIL NOU ACADEMIA GRIMALD
FELICITĂRI, AŢI FOST SELECTAT
PENTRU A PARTICIPA LA EXAMENELE DE ADMITERE
LA ACADEMIA GRIMALD, CARE VOR AVEA LOC
LA PARIS, PE 10 IUNIE, LA ORA 10:00
EXAMEN ACADEMIA GRIMALD
LISTĂ DE LUCRURI PLICTISITOARE PE CARE LE-A SUGERAT CARLES:
MERS LA TEATRU, JUCAT FOTBAL, MERS CU BICICLETA
ORAR BARCELONA - PARIS
- Deci... la revedere. - Pa.
Paco, ce mai faci?
De la film?
Le-a plăcut?
Sigur, oricând spun ei.
Cum facem? Da, perfect.
Trimite-mi scenariul şi îl pregătesc.
Ţi-au spus când?
Da...
Îmi imaginez.
Trebuie doar să mă organizez cu copilul, dar e perfect.
Da... Nu, sunt mai mult decât pregătit, Paco.
Bine, bine... pa, frate.
Uite. Asta trebuie să fie Mia.
Bună, Wolfgang.
Sigur, vă las singuri. Am şi eu de lucru.
Casting.
E confidenţial. În fine...
Vreau să exersez piesa asta de Bach.
Ai trecut direct la treabă. Să vedem...
- Cum e la şcoală? - Mă plictisesc.
Copiii din clasa mea vorbesc doar despre chestii inutile.
Wolfgang, empatie. Am vorbit de multe ori despre asta.
Profesorul de muzică m-a felicitat azi.
Asta e grozav.
Am cântat prost intenţionat
şi a spus că nu a auzit niciodată pe cineva cântând atât de bine.
Aşa...
Cum merge cu Carles?
Ştii că 100 de copii încearcă să intre la Grimald Academy în fiecare an?
Doar câteva zeci sunt selectaţi.
Mama mea a studiat la academia asta.
De ce n-a devenit pianistă profesionistă?
Era foarte bună.
Nu e vorba doar de a fi bun. Uneori ţine de momentul potrivit.
Vreau să fiu la fel de bun ca ea. Sau mai bun.
SUPĂ DE DOVLECEI
10 grame de unt, 40 de grame de brânză şi doi dovlecei.
Ce găteşte azi bucătarul Carles Gomis?
- Mia! Aţi terminat? - Da, e în camera lui.
Dacă vrei să rămâi la cină, azi avem supă de dovlecei şi omletă.
Meniul de joi.
Rutina este foarte importantă pentru Wolfgang.
- Cum te simţi? - Grozav, pe bune. Chiar grozav.
Începem să ne cunoaştem mai bine.
Bine... cred că era puţin neliniştit.
- Ai vorbit cu el? - Da.
- Da. Mult.
- Despre ce? - Despre mama lui, moartea ei.
Şi despre asta. Sigur.
Crezi că ar trebui să o mai fac?
Carles, copiii trebuie să înţeleagă şi să numească lucrurile care îi dor.
Înţeleg că pentru Matilde e greu să vorbească despre moartea fiicei ei,
aşa că m-am gândit că tu, fiind tatăl lui...
Desigur. Da, da. Să vorbim despre Ingrid. S-a notat.
Traumele trebuie scoase la lumină pentru a fi depăşite.
Iar Wolfgang are nevoie de asta ca să-şi continue viaţa
într-un mod sănătos şi liniştit.
Se arde mâncarea.
La naiba! Mulţumesc, Mia.
- Ne vedem marţi, da? - Da.
Wolfgang, dormi?
E stupid să întrebi pe cineva care doarme dacă doarme.
Poate, când se termină toate astea,
ne putem vedea din nou.
- Ce? - Excelent.
- Grozav. Ai nimerit-o. - Sigur?
Jur. Poţi sta liniştit cu castingul.
Am putea îmbunătăţi a doua parte.
- Nici vorbă. - Când...
Nu, partea a doua e perfectă.
- Da? Pe bune? - Da. N-o schimba.t.
Perfect. Mulţumesc, Patri. Mulţumesc, m-ai ajutat mult.
- Un singur lucru. - Sigur. Spune-mi.
Poţi să mă inviţi la un pahar de vin, nu?
LISTA LUCRURILOR NECESARE PENTRU A CĂLĂTORI CU TRENUL LA PARIS:
UN GHID AL PARISULUI, O PARTITURĂ DE BACH, CĂŞTI, UN BILET DE TREN
DE LA: BARCELONA LA: PARIS
BILETE ŞI ORARE
UN CĂLĂTOR, PARIS
CONTINUĂ LA PLATĂ
PLATĂ CU CARDUL DE CREDIT
Doarme. Dacă ţipi aşa, se va trezi.
O să fac linişte.
- E în regulă dacă doarme. - E în regulă?
Bine, bine.
Wolfgang! Wolfgang!
Wolfgang!
Ea este... Ea este Patricia.
E o prietenă.
- V-aţi copulat? - Nu.
Nu. Noi... repetam. Da.
- Un scenariu. - Un scenariu.
- Ai ejaculat? - Ce?
E dovedit că activitatea sexuală regulată
- ajută neurogeneza. - Sigur, da...
Îţi îmbunătăţeşte şi funcţia cognitivă. De aceea am întrebat dacă ai ejaculat.
- Nu. Nu încă. - Nu.
Atunci continuă, ai nevoie.
Urăsc plaja.
Ne vom distra, o să vezi.
Sunt multe zgomote, obiecte zburătoare şi copii.
Vreau să-ţi amintesc că şi tu eşti copil.
Bine, ştiu ce o să facem. Hai să punem nişte muzică.
N-am Mozart sau ceva similar, dar vom găsi ceva ce-ţi place.
E bine că-mi ştii gusturile.
- Uită-te la drum! - Da, mă uit.
Caut...
Uite! Ştiu ce o să pun.
E o melodie aici care îmi trezeşte multe amintiri.
O să vezi. O să-ţi placă.
Ascultă, ascultă.
Auzi chitara? Încet.
Poate ţi se pare că nu e mare lucru. Aşteaptă. Acum.
Mâinile pe volan. E periculos.
Bine, bine.
Şi acum aşteaptă.
E şi un pian, auzi?
Două acorduri, dar... aşteaptă.
Acum. Ascultă.
Nu-mi place.
Ştiam că o să-ţi placă. Ţi-am spus.
Nu-mi place!
Am hipersensibilitate auditivă şi e prea tare.
- Se aude din nou. Ascultă. - Unde sunt?
Unde sunt?
Ce melodie grozavă!
Mi-am uitat căştile.
Ştii cui îi plăcea melodia asta? Mamei tale.
Ce? Mamei mele?
Nu, nu! Opreşte-o, opreşte-o!
Destul! Doi, trei, cinci, şapte.
11, 13, 17, 19, 23,
- 29, 31, 37... - O opresc.
- 41, 43, 47... - E în regulă.
- E în regulă, bine? E în regulă. - 53, 59, 61, 67...
E în regulă.
Te simţi mai bine?
Da.
Cauţi forme pe cer?
Nu.
Mama mea vedea note în nori.
După un timp, putea găsi o simfonie întreagă.
Ştiu.
Dar tu? Le vezi şi tu?
Nu.
Eu văd doar nori.
Şi eu.
Sau nu, stai. E o broască ţestoasă acolo. O vezi?
Uite, norul ăla ar fi carapacea. O vezi?
- Nu e o broască ţestoasă. - E clar o broască ţestoasă. Uite.
Carapacea, coada şi picioarele. Vezi?
- Nu e o broască ţestoasă. - Ba este... câte ţestoase ai văzut?
Nu?
Ei bine, eu o văd.
Wolfgang, eşti sigur că nu vrei să faci o baie?
I-ai văzut pe Pau şi pe Ona jucându-se?
- Nu vrei să mergi cu ei? - N-am chef.
Lasă-l în pace. Dacă nu vrea, e în regulă.
- O să-i fie prea cald îmbrăcat aşa. - Nu, nu.
Când tatăl lui va deveni o vedetă internaţională
şi vor călători în Seychelles, va face baie. Nu-i aşa, amice?
Mă gândesc să intru în apă. Vii cu mine?
- Ei bine, eu mă duc. - Grozav.
- Ce citeşti? - Nimic.
- Hai, arată-ne. - Nu, o să se murdărească.
Nu călca pe prosopul meu. Se umple de nisip.
- Acum. -Da!
- Ce faceţi? Lăsaţi-mă! - Pau, Ona, nu fiţi sălbatici.
- E în regulă. Hai să ne jucăm. - Ce faceţi?
- Staţi, staţi! - Lasă-i să-l ude! O să se distreze.
- Unu, doi, trei! - Nu!
Wolfgang!
Eşti bine?
- Ce s-a întâmplat? - Carles, e bine?
Cum te simţi? Mai bine?
Vreau să merg la bunica.
Şah.
Tocmai ţi-am ucis regina. Eşti distrasă.
- Ai dreptate, sunt distrasă. - Apără regele, dar uită-te la turn.
Cum merge cu Carles?
- Nu ştie să joace şah. - Nu asta te-am întrebat.
Nu ştie să gătească. Nu-şi face patul.
Conduce imprudent.
Face zgomote când copulează şi întârzie mereu.
E rândul tău.
Dar tu eşti bine, nu-i aşa?
M-a dus azi la plajă şi aproape m-am înecat.
- Poftim? - E în regulă, bunico.
În curând nu-l voi mai vedea.
Voi da examenul de admitere la Academia Grimald
şi voi deveni cel mai bun pianist din lume.
Şah mat! Ţi-am spus să fii atentă la turn.
Scuzaţi-mă. Carles Gomis e pe aici?
- Gomis? Acolo. - Mulţumesc.
Linişte, vă rog.
Aşteaptă o clipă.
Pe locuri, suntem pe punctul de a începe.
- De ce eşti aici? - Copilul s-a înecat?
- Ce se întâmplă? - Se jucau doar.
- Chiar aşa? - Două minute!
Nepotul meu îmi spune lucruri, şi îţi amintesc că el nu poate minţi.
- Nu mi-ai spus că nu ştie să înoate. - Ştie să înoate!
- Serios? - De când era mic!
Deci... a fost foarte ciudat.
Nu, tu eşti ciudat.
Ai vorbit cu el despre mama lui? Despre moartea mamei lui?
E un copil. Nu e nevoie să freci sare pe rană.
- Carles! La locul tău. - Vin!
Traumele trebuie discutate, Matilde, pentru că...
Copiii trebuie să se lumineze, adică, viaţa trebuie să aibă sănătate şi bucurie.
- Despre ce vorbeşti? - Mi-a spus Mia.
Poate cu alte cuvinte, dar a spus că trebuie să vorbim despre asta.
Îl cunosc pe Wolfgang mai bine decât oricine, nu e nimic de discutat.
Are destule pe cap.
În ce moment fiica mea s-a gândit la tine...
- Sunt tatăl lui. - Eşti? Acum eşti tatăl lui?
Acum eşti?
- Carles! La locul tău, te rog. - Vin.
La revedere, Matilde, mulţumesc pentru sprijin.
Nu eşti tată doar pentru că ai un fiu, Carles!
Trebuie să câştigi asta.
Bine, să filmăm!
Haideţi.
Ce faci? Eşti bine?
- Am o surpriză pentru tine. - Nu-mi plac surprizele.
Mai ales venite de la tine.
Am înţeles. Fără glume.
Dar sunt sigur că asta o să-ţi placă.
Să mergem.
Unde?
Are doar 17 ani
şi a intrat la Conservatorul din Moscova când avea cinci ani.
Serios?
Uite, sonata numărul 26 de Beethoven.
Acasă aveam un CD cu Claudio Arrau de la un concert la Viena.
Mama şi cu mine l-am ascultat de sute de ori.
E opt şi zece. Programul spune că începe la opt.
Lucrurile astea încep mereu mai târziu.
Dacă scrie opt, ar trebui să înceapă la opt.
Uite, emoţiile pe care le simţi acum în stomac
sunt doar dorinţa ta ca ceva ce-ţi place să înceapă.
Nu-mi place.
Uite, începe.
Deci? Ţi-a plăcut?
-Foarte mult! - Ce ţi-a plăcut cel mai mult?
Controlul tempoului, felul în care a început partea a doua,
- agilitatea mâinilor. -Şi mie mi-a plăcut.
Adică, putem face asta din nou oricând vrei.
Ce e?
Ştii că vreau să studiez la Academia Grimald ca mama mea.
Ştiu.
Deci, examenul...
Aşteaptă.
Paco, spune-mi.
E luni.
Mâine la cinci? Paco, mâine e sâmbătă.
Nu, nu. Pot, pot...
Mă duc oriunde îmi spun ei. Serios.
CĂLĂTORIE LA PARIS
EXAMEN ACADEMIA GRIMALD
PLECARE - BARCELONA E. FRAN SOSIRE - PARIS GARA LYON
Wolfgang!
Eşti gata? Hai să...
- Ce făceai? - Nimic.
Hai la bunica. Te iau după audiţie.
Nu vreau să merg. Rămân aici.
- Stai aici singur? - Da.
Sigur. Vrei să-ţi las cheile?
- Da. - Nu poţi pleca singur nicăieri.
- N-am timp, hai. - Nu vreau să merg.
- Ce e? - Nu vreau să merg!
- Am vorbit despre asta. - Nu vreau!
Nu începe cu numerele, bine?
Deci... vii cu mine, bine?
Hai, ia-ţi geanta. Repede!
- De ce mergem aşa repede? - Întârzii.
E o audiţie pentru un rol important. Trebuie să ajung. Hai, grăbeşte-te.
Ce rol?
Un doctor.
Dar nu ştii nimic despre medicină.
Nu e nevoie, sunt actor.
Doar interpretez textele pe care le scriu alţii.
Doar asta fac. Hai să traversăm.
Nu traversez pe roşu. O să ne calce o maşină.
Nu vine nicio maşină.
- Dar e roşu. - Nu vine nimeni.
E roşu.
Bine, nicio problemă. Mâine la patru atunci.
Bine.
Bună ziua. Scuzaţi-mă. Sunt Carles Gomis.
Eram programat acum zece minute, dar s-a întâmplat ceva şi am întârziat.
Vei fi chemat.
Ce s-a întâmplat? Nu s-a întâmplat nimic.
Vino, ia loc aici.
Eu intru acum acolo şi tu vei rămâne singur aici o vreme.
Mă rog, nu singur, cu băiatul acesta. Între timp poţi...
Poţi să-ţi faci temele. Ai teme, nu?
- Nu. - Perfect. Atunci e în regulă.
- Carles Gomis? - Da.
Pe aici, te rog.
Urează-mi noroc.
- Ce mai faci? - Sunt bine.
Poţi să-ţi laşi lucrurile acolo.
Perfect! Grozav, Carles.
E foarte bine.
- Serios? Sigur? - Da.
Exact asta căutăm. Un amestec de duritate şi sensibilitate.
- Şi tu le ai. - Da, mi s-a spus asta de multe ori.
Nu ştiu... mă bucur că îţi place.
Pentru noi e în regulă. Acum Bayona trebuie să te întâlnească personal.
Mintea lui... nu o nimerim mereu.
Dacă vrea să pregătesc un alt text, eu...
Nu, nu-ţi face griji. Totul e bine. Va fi aici luni.
Se va întâlni cu tine şi alte două opţiuni care ne plac.
- Şi asta e tot. - Luni? Peste două zile?
Lunea viitoare. Acum lucrurile se mişcă rapid.
Bine? Eşti disponibil, nu?
Desigur. Sunt disponibil, da.
- Scuze, l-ai văzut pe fiul meu? - Pe cine?
Copilul cu care am venit. Era chiar aici.
Nu ştiu. Poate e la toaletă.
Mersi.
Wolfgang?
Wolfgang, am terminat. Putem pleca.
Carles!
Salut, Carlos!
- Şi tu eşti aici? - Exact-
- Eşti aici pentru filmul lui Bayona? - Da.
E uimitor, nu? Îl cunoşti?
- Nu. - Un geniu. Mâine luăm cina împreună.
Scuză-mă, Carlos. Îl caut pe fiul meu.
Ce fiu?
Nu contează. Scuză-mă.
- Pa. succes! - Pa!
Aşteaptă! Scuze!
Wolfgang!
Scuzaţi-mă. Aţi văzut un copil de vreo zece ani?
Îl cheamă Wolfgang.
- Ai spus "Wolfgang"? Ca pe Mozart? - Da.
- Ce se întâmplă? - Eram aici cu fiul meu
- şi a dispărut. - Poate a plecat.
- Cu mama lui, poate. - Nu are mamă.
Sărmanul copil. Nu are mamă.
Probabil era pe telefon şi nu a fost atent la fiul lui.
Nu eram pe telefon, eram la o audiţie pentru un film, doamnă.
- Se uita la un film? - Ce film? Mozart?
"Amadeus"! Salieri era personajul negativ acolo.
- Se uita pe telefon. - Nu, doamnă!
Wolfgang!
Biletele. Să vedem...
Foarte bine. Poftiţi.
Bună ziua.
- Poftiţi. - Bună ziua.
Bună ziua.
- Mulţumesc. - Poftiţi.
Salut, frumuşelule.
- Călătoreşti singur? - Da.
Şi ce faci la Paris de unul singur?
Dau audiţie la cea mai bună academie de muzică din lume.
Foarte frumos. Eu cânt la muzicuţă, ştii?
Unde e mama ta?
Mama mea nu e aici.
Nu e? Atunci... tatăl tău?
Nu am tată.
Bine, atunci cu cine călătoreşti?
Cu nimeni.
Ai putea să aştepţi aici un moment? Doar o secundă.
Toni, poţi veni puţin la controlul biletelor?
Am un minor aici care spune că e singur.
Un copil? Da.
Doi, trei, cinci.
7, 11, 13, 17, 19, 23.
29, 31, 37, 41, 43, 45...
Scuzaţi-mă. Eşti bine?
- Ce s-a întâmplat? - O să-ţi spun eu.
A scăpat cu viaţă ca prin urechile acului.
- E bine? - Da, e bine.
A fost doar o uşoară somnolenţă. Cel mai probabil cauzată de un atac de anxietate.
Va rămâne peste noapte sub observaţie,
şi, dacă nu apar complicaţii, mâine va putea merge acasă.
Dar, ascultă-mă, să nu mai fugi de acasă-
O secundă, nu înţeleg, plecai la Paris?
Voia să dea audiţie la Academia Grimald.
- Eşti muzician? - Da, sunt pianist. Unul foarte bun.
Ei bine, mâine vei putea cânta. Deocamdată, dormi.
Scuze, doar o singură persoană poate rămâne cu el. Cine va fi?
- Eu. - Eu.
Bine, sunteţi bunica lui, nu? Iar dumneavoastră sunteţi tatăl?
Tatăl rămâne. Haideţi cu mine...
Odihneşte-te, micuţule.
Vorbim mâine.
Acum câteva zile aproape s-a înecat, iar acum asta.
Nu vezi că nu eşti pregătit să ai grijă de el?
De data asta ai întrecut măsura, ştii asta, nu?
Ce naiba e cu Parisul ăsta?
Ai doar zece ani! Zece! Nu poţi merge singur, înţelegi?
Sunt suficient de inteligent să merg unde vreau.
Inteligent...
Ei bine, în viaţă există lucruri mai importante decât să fii inteligent.
Poate pentru tine.
Chiar nu ştiu ce altceva mai vrei să fac.
Încerc să mă apropii de tine, iar tu mă tratezi ca pe un rahat.
Încerc să fac ceva ce-ţi place, şi asta e răsplata?
Uită-te la mine când vorbesc! Vorbesc cu tine. Sunt tatăl tău!
Unde erai când eram mic şi locuiam singur cu mama?
Unde erai când mi-am sărbătorit prima zi de naştere?
Şi când mi-a căzut primul dinte?
Sau când am cântat prima oară la pian?
Crezi că o să-ţi spun "tată" doar pentru că ai avut grijă de mine câteva zile?
Poftiţi cheia. Camera 218. Micul dejun se serveşte între 7 şi 10.
Dacă aveţi nevoie de ceva, recepţia este deschisă 24 de ore.
- Perfect. Mulţumesc. - Dar pianul?
Pianul? Nu avem pian.
Nu vom căuta un hotel cu pian, nu ne permitem.
Dar trebuie să exersez.
Wolfgang... Mulţumesc.
Suntem la Paris, hai să ne plimbăm şi să mâncăm ceva...
Şi poate avem noroc şi găsim un restaurant sau un bar cu pian.
Ce zici?
Unde mergem?
Ţi-am spus că vreau să-ţi arăt un loc.
Dar ce loc?
Aici.
Ştii de ce e specială banca asta?
Pentru că aici, chiar aici, am cunoscut-o pe mama ta.
- Aici? - Da.
Da, eu eram...
Eram aici, făceam un spectacol stradal şi ea stătea aici,
uitându-se la mine cu ochii ei incredibili...
Şi... când am terminat, m-am apropiat de ea
şi m-am aşezat aici cu ea şi am început să vorbim.
Şi?
Şi apoi am mers acolo. Uite, la barul acela. Îl vezi?
Am mers acolo, am băut o bere, am început să vorbim şi să vorbim,
iar angajaţii închideau şi...
Şi ce?
Şi apoi am mers să dansăm, într-un club.
De fapt, îţi aminteşti melodia aceea pe care ţi-am arătat-o în maşină?
Cea a lui Bowie?
Ţi-am pus-o pentru că era melodia noastră.
Asta e imposibil. Mama mea avea gusturi excelente la muzică.
Ei bine, au pus-o în clubul acela, şi în timp ce dansam...
În timp ce dansaţi, ce?
În timp ce dansam, ne-am sărutat prima oară.
Şi după?
După... nimic.
- Cum adică nimic? - Nimic. Fiecare a mers la el acasă.
Hai. Hai să mergem să mâncăm, mor de foame. Tu nu?
A rămas însărcinată cu mine.
Da, da... Dar nu în noaptea aceea, bine?
Voiam să spun...
Uite...
Am avut câteva luni minunate,
dar la un moment dat ea a vrut să se întoarcă la Barcelona
şi eu...
Am crezut că pot avea o viaţă aici.
Ei bine, cred că...
Cred că, de fapt, eram foarte speriat.
Eram foarte tânăr, ştii? Nu eram...
Nu...
Poate că nu mă vedeam ca tată.
Şi apoi m-am întors la Barcelona,
tu...
Aveai aproape doi ani,
şi am sunat-o pe mama ta, dar mi-a spus că se descurcă,
că bunica ta o ajuta mult,
că...
Că nu avea nevoie de mine deloc şi că prefera să rămână aşa.
Nu ştiu, cred că...
Dacă aş putea da timpul înapoi, aş face lucrurile diferit.
Ştii ce iubea mama ta? Un croque-monsieur.
- Un ce? - Croque-monsieur.
Sunt nişte sandvişuri
făcute cu şuncă dulce, brânză Emmental, puţin sos béchamel.
Ştiu unde servesc cel mai bun croque-monsieur din Paris.
Mai e şi croque-madame, dar sunt cam...
Au un ou prăjit, nu-mi plac la fel de mult.
De unde ştii atâtea despre Paris?
Am locuit aici acum câţiva ani.
Ascultă, dacă te acceptă...
Cum o să facem?
Au cămine pentru studenţi. Dar poţi veni din când în când.
Vorbeşti franceza suficient de bine.
Mulţumesc, micuţule.
Poate veni şi bunica.
La naiba, bunica...
O să mă omoare.
Sunt buni, nu?
Nu, ritmul lor e dat peste cap.
Serios?
Nu voiai un pian?
Despre ce vorbeşti?
Spune-le să te lase să cânţi, sunt sigur că li se va părea amuzant.
Ăsta nu e Bach.
Şi?
Mulţumesc.
- Mulţumesc. - Scuzaţi-mă...
Desigur! Ai vrea să cânţi, tinere?
- Du-te. Îţi spune să mergi. Hai. - Nu.
- Hai. - Du-te, cântă puţin.
- O să vezi. Încearcă. - Nu.
Deci, eşti pianist?
- Ia loc. - Poţi cânta jazz?
- Nu. - Ei bine...
Sigur că poate cânta jazz. Este unul dintre cei mai mari pianişti din lume.
Nu pot cânta jazz, am nevoie de partituri.
Dacă nu încerci, n-o să ştii niciodată.
Hai. Cântăm în Fa major.
Bine? Hai.
Unu, doi, trei, şi...
Ce părere ai?
Ascultă, dacă vrei să ne întoarcem la Barcelona
şi să încercăm anul viitor, e în regulă, bine?
Nu.
Vreau să o fac.
Bine... Emma Malraux, Virginie Vázquez şi Marcel Labadie
Urmaţi-mă, vă rog.
De ce nu-i răspunzi lui Paco?
Îl sun mâine.
Audiţia ta a fost azi, nu?
Dar nu cred că aş fi fost un doctor bun.
Liam Caula, Wolfgang Abadal, Sophie Lapierre.
- Eu! Aşteptă-mă aici. - Du-te.
Eşti gata?
Să mergem.
Mulţumesc.
La revedere.
Wolfgang Abadal?
E rândul tău.
"Wolfgang." Aşteptările sunt mari.
De ce vrei să studiezi la Academia Grimald?
Pentru că vreau să devin cel mai bun pianist din lume.
Şi de ce vrei să devii cel mai bun?
Asta şi-ar fi dorit mama mea.
Vrei să o luăm de la început?
Wolfgang!
- Cum te cheamă? Dă-mi mâna. - Lasă-mă în pace! Pleacă!
- Cum te cheamă? Ia-mă de mână... - E în regulă, Wolfgang! S-a terminat.
Sunt tatăl lui. Sunt tatăl lui! Ce faci?
- Ia-mă de mână. - Nu mă atinge!
Bine. Ce e în neregulă? Ce s-a întâmplat?
- Nu sunt cel mai bun. - Uită-te la mine.
Nu contează dacă nu eşti cel mai bun, pentru mine eşti perfect.
Nu! Nu sunt! Am dat greş!
Nu e adevărat. Uită-te la mine...
- Ia-mă de mână. - Nu mă atinge!
- Ia-mă de mână. - Am spus să nu mă atingi!
Bine, nu te ating. Dar sunt aici. S-a terminat...
E doar vina mea!
- Nu fac nimic bine! - Nu fi prostuţ.
- A fost o situaţie foarte dificilă. - Nu ştii nimic! Pleacă!
Nu! Nu plec nicăieri.
Dau greş tot timpul, de asta mă urăşte toată lumea!
Ce tot spui? Uită-te la mine.
- Totul e bine. - La şcoală nu mă suportă.
Mama nu mă suporta, şi nici tu nu mă suporţi.
- De asta n-ai vrut să fii tatăl meu! - Am dat-o în bară, bine?
Dar sunt aici acum şi nu plec nicăieri.
Minţi!
- Ia-mă de mână, hai. - Am spus să nu mă atingi!
Hai, te rog... Bine...
De ce m-a părăsit mama?
Mama ta te-a iubit foarte mult.
Atunci de ce n-a rămas cu mine?
Pentru că voia să aibă grijă de tine, dar nu a putut.
Mama ta a fost o femeie minunată,
era foarte inteligentă, dar şi foarte sensibilă,
era foarte sensibilă.
Şi uneori, oamenii ca ea suferă mai mult decât restul dintre noi.
Şi îi doare aici...
Iar durerea aceea...
se transformă într-o tristeţe infinită.
Şi, deşi adesea pot trece peste ea,
mama ta... ea nu a putut.
Şi într-o zi...
Şi într-o zi s-a trezit, iar totul era mai întunecat ca de obicei...
Şi a încercat, jur că a încercat, sunt sigur că a încercat, dar nu a putut...
Şi şi-a luat viaţa...
De ce a făcut asta? Nu m-a iubit suficient?
Nu, te iubea enorm.
Problema este că...
era bolnavă, Wolfgang...
Dar nu e corect ca tu...
Nu e vina ta.
Nu e vina nimănui...
Înţelegi?
Da?
Îmi dai mâna?
Haide. Încet.
Wolfgang!
Mamă! Am ajuns, au anulat ora de robotică.
Puteau să sune.
Wolfgang! Wolfgang, eşti bine?
Da, da... Respiră!
Wolfgang, dragule! Cum eşti? Cum eşti, scumpule?
Eşti aici cu mine. Hai să mergem acasă.
Matilde, trebuie să vorbim. Te rog.
Mergi înăuntru.
Wolfgang mi-a spus tot ce s-a întâmplat.
- Rucsacul lui. - Matilde...
Şi cred că îţi dai seama că poţi să uiţi de custodie.
LISTĂ DE MOTIVE SĂ NU MAI CÂNT NICIODATĂ LA PIAN
Wolfgang, uite cine a venit să te vadă.
Bună, Wolfgang.
Ascultă, trebuie să rezolv nişte lucruri. Stai cu Mia, bine?
Ne vedem mai târziu.
Ce mai faci?
Matilde mi-a spus că n-ai intrat la Academia Grimald.
Acum ştiu că nu voi fi niciodată cel mai bun pianist din lume.
E în regulă. De fapt, eu cred că viaţa e mai bună când nu eşti cel mai bun.
Eşti pregătit pentru concertul de sfârşit de an al şcolii?
Nu cânt.
Fac o listă de motive pentru care să nu mai cânt niciodată la pian.
- Serios? - Am deja 23.
23? Pot să le văd?
Ai observat că tot faci liste cu lucruri negative
care nu te duc nicăieri?
Dacă ne luăm după aceste liste,
tatăl tău face totul greşit, iar tu eşti mereu perfect.
Cred că ar trebui să începi să accepţi că nu eşti perfect.
Şi odată ce accepţi asta, vei înţelege că nici ceilalţi nu sunt.
Am o idee...
Ce-ar fi să încerci să schimbi aceste lucruri negative
cu unele pozitive?
Ce fel de lucruri pozitive?
Lucruri bune despre Carles, de exemplu, nu?
Trebuie să fie ceva...
M-a dus la Music Hall.
Ăsta e unul. Ce altceva?
A renunţat la audiţia lui ca să mă ducă la Paris...
- A sărit în râu ca să mă salveze. - Ăsta e unul foarte bun.
Pianul meu e la el.
Eşti sigur că nu mai vrei să cânţi niciodată la pian?
- Da? - Bună ziua, am venit să luăm pianul.
- Se poate? - Stai, stai... Chiar acum?
Da, doamna Matilde ne-a trimis. Vă aşteaptă afară.
- Bine. Intraţi. - Mulţumim.
Ne ocupăm noi. Nu e nevoie să veniţi cu noi.
Haide.
Aşa.
Opriţi-vă!
Opriţi-vă! Opriţi-vă!
- Pianul rămâne. - Poftim?
Pianul rămâne, şi copilul la fel. Duceţi-l înapoi.
Nici vorbă, pianul merge în camion.
- Unde te duci? - Să-mi iau fiul.
Uită-l, rămâne cu mine.
Crezi că, după tot ce s-a întâmplat, vreun judecător ţi-ar da custodia?
Nu eşti cu mult mai bună ca mine, ştii asta, nu?
Cu siguranţă niciunul dintre noi nu e perfect.
Ce vrei să spui?
Ce-i cu povestea asta că şi-a găsit mama moartă?
Fiul meu îmi spune lucruri. Să-ţi amintesc că nu poate minţi?
Ştii ce efect are asupra unui copil să vadă aşa ceva?
- De ce nu mi-ai spus? - Nu ştiu ce a văzut.
Nu am vorbit niciodată despre asta. E un copil.
Asta e problema, nu discuţi lucrurile. Taxi!
E traumatizat, Matilde, nu înţelegi?
Ba da! Dar trebuie să uite, să meargă mai departe.
Nu, trebuie să înţeleagă ce s-a întâmplat,
să fim sinceri şi să vorbim din inimă.
Asta are nevoie.
Ascultă, ascultă, Carles, stai o secundă! Aşteaptă! Carles!
Doamnă! Ce facem cu pianul?
Aici. Poftim, mulţumesc!
Mia, bună.
- Bună, Carles. - Unde e Wolfgang?
În sufragerie.
- Vă las singuri. - Da.
Carles, ai făcut bine că ai venit.
- Mulţumesc! - Pa.
Nu demult, când mama ta m-a contactat,
la început a fost un şoc,
şi i-am spus că am nevoie de timp să mă gândesc,
dar am acceptat repede,
pentru că, de fapt...
mama ta îmi oferea o a doua şansă...
Şi nu mi-aş fi imaginat niciodată că fiul meu va fi atât de...
atât de extraordinar.
Nu plec nicăieri, asta e sigur.
Când mama ta a murit, am încercat să-ţi spun adevărul.
Dar a fost atât de greu...
- M-aţi minţit cu toţii. - Nu, nu, Wolfgang, eu...
Nu am avut cuvintele...
Cum îi explici unui copil că mama lui nu mai vrea să trăiască?
Am vrut doar să te protejez.
Şi tu crezi că a fost mai bine să nu mi se spună adevărul?
Nu, nu... Cred că e întotdeauna mai bine să spui adevărul.
Doar că, uneori, noi, adulţii, nu suntem pregătiţi să o facem.
Te iubesc, Wolfgang.
Am făcut tot ce am putut...
Eşti micul nostru miracol.
Bunico...
"Mic miracol" e un oximoron.
Da... Iar oximoronele sunt absurde.
Urmează Wolfgang.
Slavă Domnului!
- Când cântă Mozartul nostru? - Ce cauţi aici?
Ţi-am spus că puştiul e o mină de aur.
Iar relaţia manager-client trebuie construită zilnic.
Trebuie să fii acolo din prima zi, ca atunci când se naşte un pui.
Iar acum, elevul de clasa a şasea, Wolfgang Abadal,
va interpreta variaţiunile lui Mozart la pian.
Ce mai e acum?
Nu ştiu.
Nu o ştiu pe asta.
Eu da.
Poate nu e totul pierdut. Tocmai m-a sunat Bayona pentru film.
- Ce? - Da! Cineva le-a trimis o listă
cu zece motive pentru care să-ţi acorde o a doua şansă.
O listă? Ce listă?
Nu ştiu. Dar să n-o dai în bară de data asta.
Copilul ăsta mă va face bogat!
"Chirurgul din prima linie", 24-3, prima dublă.
Acţiune!
E un masacru!
- Du-te! - Ricardo! Hai să plecăm.
Îmi pare rău, Sara, am o treabă de făcut.
Pleacă tu. Avionul decolează în 15 minute.
Poate, după ce se termină totul, ne vom revedea...
- Tăiaţi! Tăiaţi! - Am tăiat!
- Cum a fost? E bine? - De la început.
E bine, e în regulă. Aş mai face o dublă cu pauze mai lungi când vorbeşti.
- E ultima oară când o vezi. - Între replici?
- Bine... - Bayona!
Uite, mă gândeam... Cum a fost? Poate aş putea ţipa mai mult.
Adică, de durere! Pentru că sunt undeva între viaţă şi moarte.
- E perfect. De fapt... - Da?
Tipul ăsta, când te apropii de targă, e mort.
Aşa că ia cearşaful şi acoperă-i faţa.
Nu! Nu, nu, nu!