Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Jeg havde følt mig meget fortabt i absolut frihed.
Uden at have andre ansvarsområder end denne båd,
ikke at have noget at lave.
Så da Lærke fortalte mig, at hun ville ud at sejle,
Jeg blev virkelig begejstret for muligheden for et projekt.
Jeg vidste, at jeg ville lave et projekt, der ikke handlede om mig.
Det handlede ikke nødvendigvis om båden,
det handlede ikke nødvendigvis om
hvordan vi sejler eller hvad som helst,
men jeg ville gerne have, at det skulle inkludere andre mennesker.
Jeg har altid levet mit liv på en sådan måde
at når jeg føler noget spændende,
Jeg jagter det og bliver ved med at gøre det og bliver ved med at tale om det
som om det vil ske, uanset om jeg ved det eller ej.
Sådan sejler man?! - Ja.
Det virkede bare meget fedt at være med på ideen om kvinder
sejlads over Nordatlanten,
hvilket ikke mange mennesker generelt gør,
Det er ikke den foretrukne rejse
fordi det er hårdt.
Og båden er så rustik og enkel
i dens evner til at sejle over, er det interessant.
Mara Noka er et James Wharram-design.
NARAI Mark et,
bygget i 1971 til og med '74.
Den er baseret på Rongo,
som var James Wharrams anden båd
som han byggede for at krydse Nordatlanten
vest mod øst for første gang nogensinde.
Ingen havde gjort det på en katamaran før.
Jeg fandt Mara Noka i Panama.
Jeg vidste slet ikke, hvordan man sejlede, da jeg fik båden,
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle trække storsejlet op.
Jeg forstod vinden,
men da jeg begyndte at sejle,
det føltes virkelig som om båden sejlede mig.
Efter en uges konstant sejlads
for første gang,
Jeg begyndte at genkende lydene
og det var en så interessant oplevelse.
Jeg ved ikke, du skaber en symbiose med dette fartøj.
Gennem det første år med sejlads,
Det var virkelig, virkelig hårdt hele tiden at se båden løsne sig
og føler denne gæld til båden.
Jeg kunne mærke, at det gjorde ondt nogle gange,
men nød stadig det, den lavede.
Der er bare sådan en særlig forbindelse med det.
Det føltes som om, det var begejstret for
nye eventyr.
Da jeg boede i min hjemby, tog jeg ofte derned
og bare sidde ved vandet og kigge ud.
Og selvom det var en bugt,
man kunne ikke se land på den anden side, og jeg har altid bare fundet en masse
fred i at se på havet, fordi det er som et blankt lærred og
du kan bare kigge ud og
alt synes muligt.
Jeg har altid ønsket at
sejle på en lang rejse siden jeg var barn,
og jeg husker disse bøger
fra denne sømandsfamilie i Danmark, som mine forældre læste for mig,
og der var en om et af børnene, der skulle på denne store rejse,
og de var i Caribien, og de mødte alle disse dyr.
Som at se delfiner og skildpadder,
og det har bare været i mit hoved i lang tid,
og så begyndte jeg bare at fortælle folk, at jeg skulle over Atlanten,
og så skaber jeg nogle gange min egen virkelighed ved bare at gentage ting,
og så var det dét, jeg ville gøre.
Til sidst
tænkte det ville være rigtig fedt at dokumentere
hvordan plastikken rejser over havet, fordi det var
noget der påvirkede mig meget på min første Atlanterhavsrejse.
Plastic pollution
i vores have er et kæmpe problem,
og det får mig konstant til at tænke på bedre løsninger.
Jeg bor på De Kanariske Øer, hvor jeg arbejder med Clean Ocean Project.
Så jeg er altid på stranden og samler affald og rydder op på stranden.
Og jeg husker engang på en strand, vi fandt
over 45 plastikflasker, og de var fra hele verden,
og mange af disse flasker har krydset Atlanterhavet
fordi de rejser med de samme vinde og strømme som bådene.
Så jeg tænkte, at det ville være interessant at følge den rejse.
Jeg har bare brug for, jeg har brug for hjælp. Ja.
Nå, kan jeg hjælpe?
Jeg mødte Kiana, da hun lige havde gennemført sin første Atlanterhavsrejse alene,
og hun var på vej gennem De Kanariske Øer, og jeg tænkte,
hvilken sej kvinde,
Jeg vil gerne lave noget med hende.
Så begyndte vi at snakke, og det hurtigt
Vi begyndte at drømme om at lave et projekt
og vi havde ingen penge.
Men til sidst tænkte jeg, at jeg ville gøre det her
og jeg vil gerne få det til at ske uanset hvad.
Så solgte jeg min gamle bil.
Jeg solgte mit surfbræt.
Jeg sagde til alle: "Vi ses om tre måneder."
og jeg tog hen for at se Kiana.
Jeg mødte hende på bådeværftet,
og så fortalte hun mig
der er et par problemer med båden,
men vi skal stadig sejle om to uger.
De to uger blev hurtigt til et helt år.
Vi endte med at skrælle tjæren
og nylonbelægning af båden
og blotlægger alt det bare træ
som vi pladede over, hvilket var en meget besværlig proces.
Oven i købet, mad og maling,
grund og mal.
Så skiftede vi hele det øverste dæk.
Ja! Pas på!
Vi lærte, at intet nogensinde går som planlagt,
og det er bare en stor del af hele eventyret.
Og selvom det var svært det meste af tiden,
vi var heldige at få en masse støtte
fra venner og familie og folk omkring os,
og det var en stor motivation til at fortsætte,
og vi vidste begge, at alternativet
det ville være endnu sværere at give op.
♪ Jeg har ingen penge, og heller intet at give
♪ Det eneste jeg har er kærlighed at elske
♪ Hvis det er sådan du vil have mig, så kan jeg elske dig
♪ Men hvis du ikke kan, er der intet at gøre ♪
Kiana, som jeg kun havde mødt én gang,
tidligere på bådeværftet
da jeg så denne båd i ruiner,
sendte mig en besked
spurgte, om jeg ville krydse
Nordatlanten
og lave en dokumentar om det.
Min første
svaret var ligesom: "ja,
ja, for pokker!
Det har været en drøm for mig siden de tidlige teenageår.
Måske 13 eller 15
Jeg begyndte at drømme om at sejle,
men kigger aldrig rigtigt
eller søger en oplevelse.
Jeg føler mig meget draget
til det ukendte og presser mig selv
og at være i ubehagelige situationer
og spændende situationer.
Så det er ligesom det instinktive ja.
Ja, for fanden.
Hver celle i min krop var sådan: "Lad os gå, pige,
Lad os gå og krydse et hav!”
♪ Jeg blev stærk
♪ Og jeg lærte at komme overens ♪
For at forberede rejsen,
Jeg har altid en tendens til at spise for meget,
men i dette tilfælde, med tre personer i stedet for én,
Jeg var fuldstændig fortabt
i den forstand, hvor meget vi ville have brug for.
Så jeg brugte bare alle de slags
af grøntsager, der tager lang tid om at blive dårlige.
Vi havde 16 jerrydunke på seks gallon.
I den ene gallon pr. person pr. dag,
det inkluderer din te, dit brusebad,
dit drikkevand.
Strømmen kommer fra solpaneler,
180W solpaneler og fire batterier.
Og til madlavning er der et propankomfur,
og vi tog tre tanke med propan.
Jeg lærte meget hurtigt,
efter tre ugers venten på, at den "gode" vind skulle forsvinde,
fordi jeg troede, at vinden var sådan: "Ja, haha, vinden er altid god!"
Det kræver en masse tålmodighed, og det kræver dig
at være meget ydmyg
og vent
og lyt.
Og jeg tror, ​​det har meget at lære.
"Åh, jeg forstår. Åh ..."
Det var en prøvelse i sig selv for mig.
Jeg troede, jeg var sådan, ja, jeg er tålmodig, jeg er zen.
Men de første tre uger, der ventede på vind,
Jeg var ikke zen.
Men det gør dig
bare indse, at du ikke har kontrol.
Alt du kan kontrollere er dig selv, din følelsesmæssige tilstand.
“Chok er en livstruende tilstand
hvor blodet strømmer til kroppens væv
er utilstrækkelig, og cellerne mangler ilt.
Enhver alvorlig skade eller sygdom kan forårsage chok ..."
Vi forlod Beaufort, North Carolina den 27. juni 2022.
På vej til Flores på Azorerne.
I fugleflugtslinje er det 2200 sømil.
så du ville håbe, at du ville bevæge dig 160 kilometer om dagen,
og det ville give os et ankomstestimat
på omkring 25 dage.
Hele den oplevelse af ikke at se land.
Jeg vil ikke sige, at det var en særlig dramatisk følelse.
Fordi det går så hurtigt, at man ikke kan se land.
Hele tiden, selvom du er omgivet af vand,
du føler bare, at du er i en lille boble,
og jeg tror det er simpelthen umuligt at forstå
at du er i dette enorme hav.
Liz, du gør et fantastisk stykke arbejde.
Tak fordi du vejledte os.
Jeg kan ikke tro
Det er båden, vi malede.
Sanded gjorde ligesom alle disse ting.
Det er så mærkeligt at se den i vandet.
Har tænkt på denne båd på bådværftet i så lang tid.
Og nu gjorde den bare det, den skulle.
Mit udkigspunkt af plastik.
Det er vanvittigt. Vi er midt ude i ingenting.
Denne her er fandens gammel. - Vi vidste, at når vi krydser Atlanten,
det ville stort set være umuligt for os at samle plastik op.
Men så tænkte vi, at den bedste måde bare ville være at dokumentere
hvad vi ser, og gør det på den mest systematiske måde.
Så lavede vi en lille logbog, hvor vi loggede ned hver dag.
hvad vi kunne se af plastik, hvad vi var i stand til at samle op, og så
også bare logge vejret, forholdene, hvordan vandet så ud.
Bådene vi så, dyrelivet.
Åh, han sidder fast derinde.
Der er en lille fisk indeni?
Ja.
Oh. Oh, he's still alive.
Ja. Han trak vejret.
Han sad sandsynligvis fast derinde og kunne ikke komme ud.
Åh Gud.
Jeg var så spændt på at være tilbage på havet på denne båd
som havde længtes efter vandet igen så længe.
Det er det sted, hvor jeg føler mig tryggest og mest levende,
men samtidig var jeg også super nervøs
fordi jeg lige havde ombygget denne båd.
Jeg vidste ikke, hvordan den ville reagere
til kraftigere dønninger eller hvad vi nu måtte stå over for.
Og det var også super nervepirrende at have besætningen ombord fordi
nu har jeg ikke kun ansvaret for mig selv og for båden,
men om to andre liv.
Med det roligere vejr var det rigtig dejligt
fordi jeg så kunne vænne mig til
energien fra andre mennesker på båden.
Over et år på hårdt arbejde med båden,
vi erhvervede os mange skabninger.
En firben, Liz.
Hun blev hos os,
endte med at tage ud på havet, hvilket jeg ikke tror, ​​hun havde forventet.
Og jeg tror virkelig ikke, hun vidste det
hvad hun var i gang med
ved at gøre Mara Noka til sit nye hjem.
Det er min medkaptajn.
Navigator
ekstraordinær.
Hvor mange sømil har vi sejlet?
28
og vi skal sejle 2200.
Bare lidt mere!
Må jeg bare lave én? En hurtig én.
Gå, lige ned.
Man kan ikke rigtig se meget.
Åh, se på den! Så smuk.
Godnat.
Wow.
At være i stand til at fjerne sig selv fra landet og summen
og menneskene og al den energi,
og ro ud til din båd
og du er i din egen verden.
Din egen lille ø i et roligt hav.
Det gør nutiden mere nærværende
ikke at være forbundet med hele verden på samme tid,
og bare være forbundet med dig selv
og hvor du er i det øjeblik.
Det får mig til at føle mig i stand til at
bare sænk min parad og slap af,
og også den sårbarhed ved at være ude på havet.
Det er ikke ligesom, jeg kæmper ikke imod det.
Det får mig ikke til at føle mig utilpas.
Det er den der overgivelsessag.
Det er bare at kunne give slip på mig selv
og ikke have en vagt eller en mur oprejst,
hvilket jeg tror jeg gør omkring mennesker
eller omkring lyde og bevægelse og ting.
Det er et lille stykke plastik der!
Der sker noget i hjernen.
hvor når tid ikke eksisterer, er det ligesom: "Jeg har det fint!"
Jeg vidste egentlig ikke, hvilken dag det nogensinde var
eller, du ved,
hvilken ugedag eller hvilket tidspunkt det var.
Der er ingen hast med at skulle gøre noget.
Jeg er en person, der bevæger sig meget hurtigt
over hele verden,
og jeg ved ikke, om jeg kan lide den del af mig selv længere.
Jeg kan godt lide, hvor produktiv jeg kan være.
Men så er der også denne ting, som havet kalder dig til at gøre,
og det er bare til
tag din tid.
Jeg ville ønske, at vi alle havde mere plads til at reflektere
på naturen og den vidtstrakte vidder, der omgiver os,
og alle de ting, vi er uløseligt forbundet med
på mystiske måder og på meget åbenlyse måder,
fordi vi alle på en måde har brug for hinanden,
men vi har simpelthen for travlt til overhovedet at tænke på det
eller har lyst til at gøre det.
Jeg vil ikke sige, at de stille dage fik mig til at føle mig fredfyldt
fordi Atlanterhavet er enormt
og jeg ved, at krydse Atlanten,
hvis vi bare flød rundt uden vind,
det vil tage 90 dage eller mere.
Så det føltes afslappende på en meget mærkelig måde, fordi
if you're about to run a marathon and there's a bench like after ten minutes
and you sit down and you're not going to fully relax,
I mean, it's nice that you can just sit down, but
you know what's ahead of you.
So it's an interesting feeling.
In the North Atlantic
wind will come.
It’ll come.
Is it going to be scary wind?
No, I don't think so.
But,
we won’t be out here with no wind forever, that's for sure.
I can just see us floating the wrong way.
No!
Yeah, we're just drifting sideways.
We’re wanting to go this way.
Yeah.
We want that way now.
Oh we’re drift— Are we drifting that way?
We're drifting that way.
Fuck!
♪ Drifting the wrong way… –Drifting away! ♪
Would that set us off, like, a few days or something?
No, we're not moving that fast.
Coming from there.
It’s fucking with me.
You feel it? –Yeah.
Urgh!
I’m like
It’s going to happen.
It is going to happen.
I can't look at you, but.
I'm sorry. I did my best.
Oh wow.
Love you, Liz.
Love you, Liz!
Liz doesn’t know it yet
but she's the protagonist of this movie.
♪ I love to sing in the ocean!
♪ No one can hear me way out here!
♪ I'm just a lonely little sailor... ♪
I try not to think ever
about actual position.
The fact that we're way, way, way in the middle of nowhere.
I try not to think about the depth of the water,
just because they show you the immense
power of the ocean.
I don't look at maps full scale
because that shit’s scary.
But to see the surface and to watch the ripples
and watch how the waves change,
especially as the wind starts to pick up.
So you have a nice calm day and there's no whitecaps,
and as soon as you see one, that feeling of change,
it's very apparent.
I think as humans, before we had speech, and
that form of communication, everything was so visual,
and that's how I feel like the ocean is,
it's obvious, it's right there in front of you,
and also the understanding that it's moving all the time.
It feels like life.
Like intense life and the flow of energy that we all experience
through human relations or trying to
to navigate our meaning.
That flow of energy is, it's unstoppable.
And we try to stop our own,
I think sometimes or other people's,
but we can't.
No!
It was kind of like a feeling of,
oh, shit. Now it starts.
I was somehow hoping that it wouldn't, but
I knew that stuff was going to break.
On day seven, the gaff broke.
That makes the mainsail for the rig that Mara Noka has unusable.
It's pretty fucked.
The mainsail was modified specifically for the length of that gaff,
so it needed to be extended
to be able to pull the sail back up.
I don't remember feeling at all like,
“Why?!”
Right away I felt like
someone was going to know how to solve this.
Obviously Kiana,
and would give us the tasks to do,
but I never doubted the situation,
never felt fearful.
I was struggling with that the whole time.
Jeg sætter pris på det, og jeg synes, det er smukt og vidunderligt.
Men der var altid aspektet ved at have andre mennesker omkring sig,
og grunden til, at jeg begyndte at sejle alene, er
på grund af min usikkerhed
at blive observeret, når jeg gør noget forkert,
fordi det bliver meget tydeligt, når man gør noget forkert,
uanset om der er en anden, der skal påpeges eller ej.
Og jeg lærer stadig.
Så folk kan stole på mig
og kigger på mig
hvorfor eller hvordan eller hvad, du ved,
Jeg har ingen øvelse i det,
og det var bare virkelig nyt for mig.
Sådan laver du en film:
Tag ud på en træbåd
midt ude i havet.
Vente.
Se hvad der sker.
Det er lidt sjovt at bryde det her.
den afslappede rytme, vi havde på retreatet
med lidt af et eller andet.
Ja, det er bestemt spændende.
Skib, skib, skib, skib.
Dette er et sejlskib
til din forreste bagbords side.
Kopierer du? Over.
Sejlskib, krydstogtskib. Kom så.
Hej krydstogtskib.
Vi er på vej til Azorerne med kurs mod øst.
Jeg tænkte på, om du kunne give mig,
Øh, lidt vejrudsigt for de næste par dage.
Ja. Vejrudsigt for
i dag og i morgen.
Så du kan forvente sydvestlige vinde med vindstød op til 35,
35 til 40 knob i dette område,
og også bølger omkring tre meter,
og for det andet,
Du kan også forvente nogle forbigående regnbyger i morgen.
Tak skal du have, hr.
Okay. Velkommen, hav en god, behagelig og sikker rejse.
Ja!
Vi får vind!
Meget af det. Det er lidt skræmmende!
How much?
40 knob, 35, 40 knob.
Oh my God.
Men, øh, kun for i morgen,
og så forsvinder det om natten med vindstød på 15.
40 knob?
Jeg er ikke voldsomt begejstret, vil jeg sige.
Ja, jeg er lidt bange. - Jeg ville klare mig fint uden den oplevelse.
Altså, det er 13 knob.
Så forestil dig 40. Som om det er,
Det er en storm.
Som om det er en kuling.
Jeg ved det ikke, men jeg forestiller mig det
hvis vi lader det stå,
det vil rive sejlet fra hinanden
og den gaffel skal til...
Jeg tror, ​​vi forhåbentlig tager den ned.
Ja, det giver mening.
Kiana virkede ikke alt for bange for det.
Hun var begejstret.
Ja.
Hun er skør.
Du skal ud på havet
med en kaptajn, der ikke er bange for at dø.
Hånd over hånd.
Stå, nej.
Ja.
Det er lidt skræmmende.
Når man er så tæt på havet, føles det som om
Alt, hvad der sker, sker ikke tilfældigt,
og hele den der ting med bare at være ydmyg over for elementerne
gør dig også mere overtroisk
og får dig til at føle
at hvilket som helst lille tegn på lys i skyerne eller hvad som helst
Dejlig oplevelse som havet giver dig, det fortjener du.
Hvad laver du?!
Stop denne hekseri!
Dude, jeg gad vide om den er forladt.
Øh, fløjte eller, øh, hornet!
Der er et horn lige ved siden af ​​dig.
Jeg bliver bare stille og rolig fra din side.
Er du udenfor?
I think it's abandoned.
Men vi fik støj i radioen!
That is true.
Do you see anyone with binoculars?
It was so frightening
to be in the conditions that we were in,
with such swell and still with wind,
and this newfound sense of reality
that what happened to them
could happen to us, or worse?
If you can come to the bow for proof of life,
I'm not sure if radio signal is working.
Oh shit, we already jibed,
I need you to bring it around please.
Did you get that interference on video?
I don't know.
That was fucking weird, though, to get the interference.
That's so weird.
It was a very scary feeling
and we tried to get close, but we couldn't really with the waves.
But leaving the boat, I think that was the most scary.
Just like after that, thinking,
I wonder what happened?
Like, what's the story behind this boat?
And just feeling helpless, like we couldn't do anything.
And a feeling of wanting to alert somebody about this.
And just thinking about all these different scenarios
that could have happened and even thinking that
what if somebody was on that boat and injured?
Or what if this is somebody's father? Or,
I don't know. Just a lot of feelings and very strange to just
be the only boat out there seeing this and then just sailing away from it
without doing anything, without being able to do anything.
It was kind of like a strange
little ghost that just somehow
poked on our shoulder saying, this is a possibility.
I’ve been feeling kind of like shit for the past three days.
And today I took a COVID test
and I have COVID.
I don't understand.
But this is it.
It just made me feel very uncomfortable in those days,
because it made me feel more unsafe,
because I couldn't really rely on my own strength.
I was prepared to be seasick.
Kiana said seasickness lasts 3 to 5 days, and then you're cured.
So don't worry about it.
For me, it lasted the first two weeks.
Being super sleepy
and then puking every once in a while.
You know, I took it as it came,
and it did feel like I was this little baby,
new to the world,
like a newborn child being rocked to sleep
by this big mama.
I felt like I was being soothed into this new experience
through a dreamlike state.
It was very scary
to have someone so sick on the boat,
wasn't able to eat
or drink water for so many days,
and I had never seen that before.
I experienced seasickness passing much more quickly.
Made me very nervous
in the responsibility of keeping two people
healthy and alive.
It’s not good if I’m throwing up all my water.
A breeze started coming out of the east,
which was the direction that we were heading in,
and that could only mean in the Northern hemisphere at that time of year,
that there was a low pressure approaching from below us.
I think it was about 5 a.m. in the morning.
I think we had three-meter waves.
It was raining. It was wet.
Kiana!
I saw that the forestay had popped.
So the roller furler was just flapping around.
Kiana quickly realized that the only way to get it down
skulle klatre op i masten.
Jeg var nødt til at trække hende op, dækket var så glat.
Hun fik bare selen på og gik op.
Jeg følte, at jeg ville besvime hele tiden.
Jeg var syg.
Jeg følte mig endda for svag til at råbe om hjælp, og jeg følte også, at
der var ingen anden mulighed end bare at gøre det.
Også i morges, da det skete,
Jeg havde sovet i, ligesom, 12 minutter,
og forstaget var nede sådan.
Trommen på tingen
og den kom uforandret.
Poppet.
Mellem røven og masten følte jeg, at jeg bare trak i din hud.
Lidt.
Nu skal jeg klatre derop og binde den fast igen,
og så til sidst sætter vi sejlene op igen...
men ikke i dag.
Men jeg skal snart lægge den op.
For me, being inside
Den køjeseng der foran var ... ubehagelig.
Ikke ubehageligt fysisk, mentalt
fordi det var—
Lydene er bare, de er meget intense derinde, fordi du er foran,
og den måde vi sejlede på, ville bølgerne hamre mod siden af ​​skroget
så højlydt.
Ååh!
Det er også bare at vænne sig til alle lydene...
men jeg følte mig på intet tidspunkt rigtig afslappet
sover i den forreste køje.
Jeg kunne kun sove, hvis jeg satte en podcast på
eller dækkede mine ører helt med et tæppe,
fordi lydene, de var simpelthen for dramatiske,
Og jeg tror det kun er for mig,
det fremkaldte en slags overlevelsesinstinkt.
Jeg har lyst
vi er bare så tilpasningsdygtige som mennesker og
dit niveau af komfort og ubehag
eller hvad det nu er, bliver bare skubbet hele tiden.
Men der var også altid en form for trøst.
Jeg tror bare, det handler om, at intet varer evigt.
Hav. Hav. Hav.
Dette er sejlskibet Mara Noka.
Vi vil gerne anmode om lidt mindre vind
hvis muligt, over.
Det virker ikke.
Den er i stykker.
Det er saltet. Det kom til stykket.
Den er bundet fast.
Det er så tæt på.
Det er ligesom så tæt på.
Jeg føler, at jeg trænger til et bad.
Jeg betaler den, der laver appelsinjuice til os, 20 dollars.
Lad det gå. Lad det gå lidt mere.
Giv lidt spillerum.
Og aftensmad.
En kæmpe bølge!
Regn før vind—?
Settle in!
Lad mig se.
It’s just split.
Åh!
Det er ikke så slemt.
En bølge har lige ramt
og gjorde dette mod os.
Åh Gud. Liz, hvad laver du?
Kom ned derfra, Liz!
Åh, hun hænger ud for livet.
Åh Gud, du har Liz.
Det er okay, Liz, du er i sikkerhed nu.
Jeg rebbede måske storsejlet.
Yeah.
Sandsynligvis inden dette måltid er slut.
I løbet af natten begyndte vinden at svinge,
og vi kunne sejle med vinden.
Midt om natten
vi fløj.
Sandsynligvis syv og en halv knob.
Ved første lysglimt tog vinden for alvor til.
Det var på sit højeste,
så jeg vidste, at jeg var nødt til at rebe sejlet.
Denne kælling er lige gået op.
Huh?
Hun steg lige op, ja. - Gik hun op i masten?
Jeg forsøgte at rebe den ned i vinden,
hvilket normalt virker,
men ikke ved den vindhastighed.
Og sejlet endte med at sidde fast,
og jeg kunne ikke få den ned.
Den svingede til den anden side og revnede.
Vi burde have taget den ned.
Nej, det burde jeg have gjort
gjort det anderledes at tage det ned.
Jeg burde have ventet.
Jeg burde have gjort andre ting.
Men jeg tænkte ikke
korrekt.
Det er okay.
Vi kunne ikke sy sejlet,
fordi for at kunne sy sejlet ordentligt,
du skal bruge en slags klæbemiddel,
og det ville ikke være muligt
under sådanne forhold.
Bed om hvad?
Jeg bad for gaflerne.
Jeg ved det.
Ligesom os, gaflerne, bommen, gaffen, sejlet. — Nu er jeg nervøs.
Pruney.
Adr!
♪ Regn, regnen forsvinder
♪ kom igen en anden dag ♪
Jeg vil bare sove.
I den bog er der denne ene del
hvor han taler om
hans første storm,
da han var ung handelssømand,
og han taler om de forskellige kaptajner, han arbejdede med,
og de er i en storm, og
de havde en havhøjde på omkring 21 meter.
Og kaptajnen stod bare der hele tiden
og sagde aldrig et skidt ord,
og han ville bare ryge cigaretter og stå der.
Men han så meget rolig ud,
og når som helst nogen talte med ham eller spurgte ham om noget,
han ville bare nikke eller ryste på hovedet.
Men han stod bare der og stirrede ud af vinduet
hele tiden.
Og så sagde fyren, øh,
snakker om, hvordan det gjorde ham rolig
fordi han vidste, at uanset hvad,
de ville overleve.
Og jeg sagde: "Det kan jeg godt lide."
Mens jeg sidder der og læser,
ryge cigaretter, gemme sig.
♪ Jeg har ingen penge, og heller intet at give
♪ Det eneste jeg har er kærlighed at elske
♪ Hvis det er sådan du vil have mig
♪ så kan jeg elske dig
♪ men hvis du ikke kan, er der intet at gøre ♪
Det har alt sammen været lidt som en test.
Yeah,
af hvad dog?
Tålmodighed og tillid.
Overgivelse.
Ubehag. Vi har ikke kontrol her.
Hun er.
Havet eller Kiana?
Begge.
Nej, virkelig havet...
Åh Gud.
Kan være en mestringsmekanisme
at lave sjov hele tiden, men
der var mange øjeblikke med bare komisk lettelse
eller bruge humor til at komme igennem vanskelige situationer,
og det er noget, jeg sætter pris på
meget om at være omkring mennesker
som er så gode og så robuste er
det gør det nemt at sidde fast på en lille båd
med hinanden.
Det er så fedt, det er ligesom,
det er som om vandet er i brand
og det er alt sammen røg, skyerne.
Jeg er ude herfra. Åh!
Hvor kommer det vand fra?
Rain from God.
Engles tårer.
Det er plastik
lige der.
Dybest set overalt
mennesker indtager nok mikroplastik
at det svarer til ét kreditkort om ugen.
Mikroplast fungerer som en magnet på al den forurening, der er i vandet.
Så det flyder bare rundt, ligesom alle de her ting
som har været forbudt siden 80'erne,
og når den finder et stykke mikroplastik, sætter den sig fast på det.
Og det er bestemt ikke ligesom at gå gennem vores krop.
Det er bare at blive der.
Så vi indtager det bare fra hvad?
Vand-
Vand, mad, alt.
Yeah.
Fisk. Vand. Mad. Salt.
havsalt.
Der er ligesom små hvide flager—
Flyder i min te.
After a full year
eller endda næsten to år med at være naiv
og altid at folk siger til mig: "Wow, du er så modig",
eller 'I er skøre' eller alle de her ting, og jeg tænkte sådan,
Jeg ved faktisk ikke, hvorfor alle siger det til mig,
og jeg følte aldrig nogen af ​​de ting, som folk talte om.
Det var også hele tiden et imaginært scenarie
krydser Atlanterhavet på denne båd,
og så pludselig forlader du faktisk land på denne båd,
og så kommer det hele bare ind i dit hoved, ligesom,
"Åh, lort, det er vel, åh."
Måske lidt skørt.
Nemt, ikke?
Det er bare stressende.
Og vi kunne have været meget bedre forberedte.
Jeg havde bare ikke rigtig forventet, at den ville være så stærk.
Det slutter, når det slutter.
Som om der ikke er noget jeg kan gøre ved det,
og det vil slutte, og
Det er det.
Så alt lort i verden kunne gå i stykker,
og så længe denne båd står oprejst,
Vi har det fint.
Vi har 12 dage tilbage
vand på bagbords stævn ved en gallon
pr. person.
Den er fanget! Bag dig.
Det burde aldrig ske.
Meget farligt.
Det gjorde du ikke, du fortalte mig det bare ikke.
at lade dette gå.
Ja, men du begyndte at hive i den, så jeg troede, du havde givet slip på den.
Du skal give slip på den, og så trække.
Det er sjovt, hvordan sindet bare forbliver positivt.
Som om jeg bliver ved med at kigge på himlen
og uanset hvad lille ting er i lyset, er jeg sådan her:
"Åh, det ser ud til at det klarer op!"
Kold vin...
Tillykke.
Thank you for
at bringe os så langt.
Tak fordi du ikke faldt overbord.
Vi blev fulde af at drikke alt det—
Ingen behøver at vide, at det koster $5,99.
Tre glas.
Halvvejs!
Halvvejs.
Derovre er pænt.
Lad os gå derover!
Fuck det, lad os bare gå derhen, hvor det er blåt.
Jeg har 37, 1, 6, 4, 58, 35 vest.
Hav, hav, hav,
Dette er sejlskibet Mara Noka i midten af ​​dig,
ønsker lidt mindre vind og lidt solskin
og mindre hævelse. Over.
Den sidder fast.
♪ Hr. Storm
♪ Du vil aldrig knuse mit hjerte! ♪
Okay, det kan blive ved med at være sådan her…
Hvis du skal ned, så kom og tag dine pandekager.
Ja!
Solskin!
Åhhh!
Åh Gud.
Wow.
Der sker så meget.
Wuhu!
Ja!
Nordatlanten—
Årh!
Jeg føler mig meget belønnet
for at komme ud af den anden ende af stormen.
Og solen begyndte at skinne.
Og vores humør begyndte at stige.
Og vi var i stand til at klatre ud af vores
små mørke, våde huller
og tørre os selv og tørre vores ting og være i stand til at
forbinde igen og vende tilbage til fællesskabet.
Fordi jeg tror, ​​at i de stormfulde dage
vi havde trukket os tilbage i vores egen ensomhed
for at holde vores egne individuelle sind stærke.
Det var
en sand gave at have en smuk blå himmel
og smukke solnedgange og solopgange
og solen skinner og dyrelivet omkring os
begynder at vise sig igen.
Det var virkelig dejligt.
Hvilken slags hval var det?
Så glad for at se dig.
Får du lidt sol?
Dette er himlen.
Du værdsætter de små ting i livet
med denne livsstil.
Som at kunne vaske sig selv
efter tre dage
at lugte som en sko.
Fang ham ind.
Hellige Moder. — Det er en Mahi Mahi!
Åh Gud, åh Gud. – du er så smuk!
Det er så spændende.
Bliv venligst hos os,
Bliv hos os. Vær sød, Gud.
Hvad?
Åh gud.
Åh Gud! Åh Gud!
Dette er allerede
sværere at komme ud.
Tak.
Han var en meget sød fisk.
Han havde, ligesom, en meget rolig personlighed.
Jeg tror, ​​han ofrede sig selv for os.
Det gjorde han.
I'm sorry.
Jeg besluttede mig for ikke at trawle efter fisk for første gang
og rent faktisk holde fast i lokket,
og efter ti minutter,
Jeg tænkte virkelig på i dag, den dag jeg skulle fange en fisk,
Vi fangede denne,
og den var ret nem at trække ind.
For denne gave fra havet
Efter 25 dage.
Vi vil spise hver en del af det.
Ja.
Tak, Ocean.
Tak, Fishy. - Tak, Mahi Mahi!
Der er hans hjerte.
Er det hjertet? - Ja.
Så godt.
Det føles så naturligt.
Tabet af tidsfornemmelse.
Det er fuldstændig ikke-lineært.
Du er bare. Hver dag.
Men hvad er klokken? Hvad skal jeg gøre?
Hvor skal jeg hen? Jeg skal mødes med nogen klokken 21.
Den findes ikke. Der er ingen klokken 9.
Wow, det er så smukt!
Svøm derunder.
♪ Ja, sandelig, ja, sandelig
♪ Du vil have min kærlighed igen ♪
Så hvad så vi i dag?
Vi så...
Jeg så en madindpakning,
og jeg så noget klar plastik
og så så jeg, jeg tror en lille yoghurtkop,
og så så jeg en plastikflaske
og faktisk var der også en plastikkop.
It’s pretty wild
vi gik stadig i den rigtige retning
med al driften.
Hvor var spøgelsesskibet? Var det her? - Det var efter...
Fordi jeg husker, at du sagde,
"Se, vi klarer os ret godt."
♪ Dominikansk Bachata ♪
Åh, José!
Stop det!
Han er meget dygtig.
Jeg er lige ved at lære bachata.
Det er så godt.
Så godt.
Okay.
Det er tid.
Næsten der.
Makrelhimmel og hoppehaler
få høje skibe til at føre lave sejl.
Så det betyder, at vi får vind?
Hun kom virkelig op i min branche.
Hvad så, skat?
Hej, det er dejligt at se dig.
Ja.
Sluk lyset,
Hun prøver at gå mod lyset.
Det er en stormsvale.
Det ville formentlig indikere et ynglested
i den generelle omegn,
mening…
Vi er tæt på land. - Vi er næsten der.
Dun-dun-dun.
Hvis du laver noget eller deltager i et liv
som du måske ikke burde være eller ikke er beregnet til dig,
der er mange dårlige følelser,
depression,
vrede, angst, frustration,
og det er ikke nødvendigvis, at der er noget galt med os.
Der er ikke.
Føler fred eller føler sig rigtig.
At have den fulde viden, du gør
Det du skal gøre er virkelig utroligt,
og jeg tror, ​​det indebærer at have tillid til det,
for hvor ærgerligt ville det være at
bare lev hele dit liv med at føle dig utilpas,
følelsen af, at der er noget andet derude
men du er bange for at gå.
Måske et forhold eller et job eller
din hjemby.
En falsk følelse af tryghed,
fordi det ukendte er skræmmende,
men det er ikke skræmmende længere.
Så snart du slipper det, så snart du dykker ned i det,
det er ikke skræmmende.
Jeg følte mig aldrig bange.
Nogle gange følte jeg mig bekymret, men jeg følte mig aldrig bange.
Bare fordi du kæmper for dit liv,
men på en positiv måde,
på en iboende menneskelig dyrisk måde,
overgår frygt
og forståelsen af, at frygt ikke er frygt.
Det er mere sorg over ideen
at give slip på det, man kender, og
at så snart du gør det,
der er en helt anden oplevelse derude
som du kan opleve, indtil du føler den følelse igen,
og så giver du slip på den.
Jeg synes, det er så vigtigt.
Bare at stole på sig selv.
Hele tiden.
Spild ikke tiden, du ved det.
Spild ikke tiden på, hvad du synes burde være,
og bare gå efter det, du føler burde være.
Åh Gud!
Min far, som er sømand,
Han fortalte mig engang, at han elsker at se på
de store bølger slår ind mod kysten og det nedslag,
og jeg spurgte ham hvorfor.
Og han fortalte mig, at de bølger,
de rejser så langt, og
de har været igennem så mange forskellige ting, at
gøre dem til det, de er,
og så snart de ramte kysten,
at hele rejsen slutter,
og der er bare noget smukt
og noget ret brutalt i det vand
efter at have været i stand til at bevæge sig,
at have været i stand til at transformere.
Rejsen slutter
men så vender vandet tilbage til havet
og det bliver til noget andet,
og den tager på endnu en rejse
og den forvandles på en anden måde.
I felt slightly excited to see land,
men slet ikke i vejen
som jeg ville have forestillet mig
en uge inde i rejsen overhovedet.
Som om det føltes som havet, båden, sejladsen
var pludselig hjemmet og den velkendte verden
og komfortzonen,
og så virkede det skræmmende at se på land.
Jeg havde slet ikke lyst til at lande der.
Jeg var så venlig,
det var lidt trist
at vi var i denne magiske beholder af ligesom,
bare at være til stede.
Hele denne oplevelse føles som denne smukke lektie,
og det føltes som om, vi måtte igennem udfordringer
Hun døde lige. - Jeg var lige ved at nå Portugal.
som havet bragte til os, men næsten som om
havet var som at se på os
og sådan noget, jeg vil bare
test dem ud, se hvordan de klarer sig,
og så kom vi igennem det
og så,
Belønningen var bare så meget skønhed,
og for mig føltes det som om vi var kommet ind i en anden dimension,
og så pludselig havet
at være så skræmmende
noget, du altid har været en smule
ængstelig for, hvad det ville bringe,
pludselig føltes det bare som et paradis
af livet i havet.
I min sjæl,
indeni mig er denne oplevelse
som en massiv, bevægelig ting,
så jeg ved det ikke.
Jeg har det sådan efter dette,
Jeg stoler på mig selv
på et niveau, jeg aldrig har gjort
fordi jeg ved, at jeg kan gå igennem vanskeligheder
og ubehagelige situationer
som søsyge i to uger
og stadig have højt humør
og ikke klage over det, fordi jeg ikke kan–
altså, hvordan kan jeg klage over noget så småt
når jeg har oplevet noget så enormt omkring mig?
Jeg så mig selv i et nyt lys.
Jeg har aldrig været i den slags oplevelser
hvor jeg virkelig kan se, hvor stærk jeg er.
Og ikke bare fysisk stærk,
men også på den mentale og følelsesmæssige side.
Havet,
jorden, dyrene, vinden, solen,
Det er ægte.
Jo mere i harmoni du bliver
med dig selv og dine evner til at skabe
et liv eller at forestille sig
det bliver virkelighed, at manifestere, at
at bekæmpe den frygt, at lægge frygten til side,
og virkelig gå efter det
jo mere
du bliver forbundet med helheden.