Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
I had been feeling very lost in absolute freedom.
Not having any responsibilities besides this boat,
not having anything to do.
So when Lærke told me that she wanted to go sailing,
I got really excited about the possibility of a project.
I knew I wanted to do a project that was not about me.
It was not necessarily about the boat,
it was not necessarily about
how we sail or whatever,
but I wanted it to include other people.
I've always lived my life in such a way
that when I feel something exciting,
I chase after it and keep doing it and keep talking about it
as if it's going to happen, whether I know it is or not.
That's how you sail?! - Yeah.
It just seemed very cool to join the idea of women
sailing across the North Atlantic,
which not many people do in general,
it's not the choice trip
because it's rough.
And the boat being so rustic and simple
in its capabilities to sail across, it's interesting.
Mara Noka is a James Wharram design.
NARAI Mark one,
built in 1971 through ‘74.
It's based off of the Rongo,
which was James Wharram’s second boat
that he built to cross the North Atlantic
west to east for the first time ever.
Nobody had done that on a catamaran before.
I found Mara Noka in Panama.
I did not know how to sail at all when I got the boat,
I did not know how to pull up the mainsail.
I understood wind,
but when I started sailing,
it really felt like the boat was sailing me.
After one week of sailing constantly
for the first time,
I started to know the noises
and that was such an interesting experience.
I don’t know, you create like a symbiosis with this vessel.
Through that first year of sailing,
it was really, really rough all the time to watch the boat get loose
and feeling this sense of debt to the boat.
I could feel that it was in pain sometimes,
but still enjoyed what it was doing.
There’s just such a special connection with it.
It felt like it was excited for
new adventures.
When I lived in my hometown, I would go often down
and just sit by the water and look out.
And even though it was a bay,
you couldn't see land on the other side, and I've always just found a lot of
peace in looking at the ocean, because it's like a blank canvas and
you can just look out and
anything seems possible.
I've always wanted to
sail on a long journey since I was a child,
and I remember these books
from this sailor family in Denmark that my parents would read to me,
and there was one about one of the kids going on this big journey,
and they were in the Caribbean, and they met all these animals.
Like seeing dolphins and turtles,
and it's just been in my head for a long time,
and then I just started to tell people that I was going across the Atlantic,
and then sometimes I create my own reality by just repeating stuff,
and then that was what I wanted to do.
Eventually
figured it would be really cool to document
how the plastic travels across the ocean, because that was
something that impacted me a lot on my first Atlantic crossing.
Plastföroreningar
i våra hav är ett enormt problem,
och det får mig ständigt att tänka på bättre lösningar.
Jag bor på Kanarieöarna där jag arbetar med Clean Ocean Project,
Så jag är alltid på stranden och samlar skräp och städar stranden.
Och jag minns en gång på en strand vi hittade
över 45 plastflaskor och de kom från hela världen,
och många av dessa flaskor har korsat Atlanten
eftersom de färdas med samma vindar och strömmar som båtarna.
Så jag tänkte att det skulle vara intressant att följa den resan.
Jag behöver bara, jag behöver hjälp. Ja.
Kan jag hjälpa till?
Jag träffade Kiana när hon just hade gjort sin första Atlantkorsning ensam,
och hon passerade genom Kanarieöarna, och jag tänkte,
vilken grym kvinna,
Jag vill göra något med henne.
Så började vi prata, och det snabbt
vi började drömma om att göra ett projekt
och vi hade inga pengar.
Men till slut tänkte jag att det här vill jag göra
och jag vill få det att hända oavsett vad.
Så jag sålde min gamla bil.
Jag sålde min surfbräda.
Jag sa till alla: ”Vi ses om tre månader.”
och jag åkte för att träffa Kiana.
Jag träffade henne på båtvarvet,
och sedan berättade hon för mig
det finns några problem med båten,
men vi ska ändå segla om två veckor.
De två veckorna förvandlades snabbt till ett helt år.
Det slutade med att vi skalade tjäran
och nylonbeläggning av båten
och blottar allt det kala träet
som vi glasade över, vilket var en mycket mödosam process.
Utöver det, mat och färg,
grundmåla och måla.
Sedan bytte vi hela övervåningen.
Ja! Se upp!
Vi lärde oss att ingenting någonsin går som planerat,
och det är bara en stor del av hela äventyret.
Och även om det var svårt för det mesta,
vi hade tur som fick mycket stöd
från vänner och familj och människor runt omkring oss,
och det var en stor motivation att fortsätta,
och vi visste båda att alternativet
det skulle vara ännu svårare att ge upp.
♪ Jag har inga pengar, inte heller något att ge
♪ Det enda jag har är kärlek att älska
♪ Om det är så du vill ha mig, då kan jag älska dig
♪ Men om du inte kan, finns det inget att göra ♪
Kiana, som jag bara hade träffat en gång,
tidigare på båtvarvet
när jag såg den här båten i stort sett i ruiner,
skickade mig ett meddelande
frågade om jag ville gå över
Nordatlanten
och göra en dokumentär om det.
Min första
svaret var typ, "ja,
ja just det!
Det har varit en dröm för mig sedan tidiga tonåren.
Typ 13 eller 15 kanske
Jag började drömma om segling,
men tittar aldrig riktigt
eller söker en upplevelse.
Jag känner mig väldigt dragen
till det okända och utmanar mig själv
och hamna i obekväma situationer
och spännande situationer.
Så det är precis som det instinktiva ja:et.
Ja, helt enkelt.
Varje cell i min kropp var som: "Kom igen, tjejen!"
"Låt oss gå och korsa ett hav!"
♪ Jag blev stark
♪ Och jag lärde mig att komma överens ♪
För förberedelserna inför resan,
Jag har alltid en tendens att äta för mycket,
men i det här fallet, med tre personer istället för en,
Jag var helt vilse
i den bemärkelsen hur mycket vi skulle behöva.
Så jag använde bara, typ alla dessa sorter
av grönsaker som tar lång tid att bli dåliga.
Vi hade 16 stycken sex-gallons jerrycannar.
I den där en gallonen per person och dag,
det inkluderar ditt te, din dusch,
ditt dricksvatten.
Strömmen kommer från solpaneler,
180W solpaneler och fyra batterier.
Och för matlagning finns det en propankök,
och vi tog tre tankar propan.
Jag lärde mig väldigt snabbt,
efter tre veckors väntan på att den "goda" vinden skulle ge sig av,
för jag tyckte att vinden var liksom, “Ja, haha, vinden är alltid bra!”
Det kräver mycket tålamod, och det kräver att du
att vara väldigt ödmjuk
och vänta
och lyssna.
Och jag tror att det har mycket att lära ut.
"Åh, jag förstår. Åh..."
Det var ett test i sig för mig.
Jag trodde jag var liksom, ja, jag är tålmodig, jag är zen.
Men de första tre veckorna i väntan på vind,
Jag var inte zen.
Men det gör dig
inse bara att du inte har kontroll.
Allt du kan kontrollera är dig själv, ditt känslomässiga tillstånd.
”Chock är ett livshotande tillstånd.”
där blodet flödar till kroppens vävnader
är otillräcklig och cellerna får syrebrist.
Allvarlig skada eller sjukdom kan orsaka chock..."
Vi lämnade Beaufort, North Carolina den 27 juni 2022.
På väg till Flores på Azorerna.
Fågelvägen är det 2200 sjömil.
så du skulle hoppas att du skulle röra dig 160 kilometer om dagen,
och det skulle ge oss en uppskattning av ankomsttiden
på cirka 25 dagar.
Hela den där upplevelsen av att inte se land.
Jag skulle inte säga att det var en särskilt dramatisk känsla.
För det går så fort att man inte ser land.
Hela tiden, även om du är omgiven av vatten,
du känner dig bara som om du är i en liten bubbla,
och jag tror att det är helt enkelt omöjligt att förstå
att du befinner dig i detta enorma hav.
Liz, du gör ett fantastiskt jobb.
Tack för att du vägleder oss.
Jag kan inte tro
Det här är båten som vi målade.
Sanded gjorde liksom alla dessa saker.
Det är så konstigt att se den i vattnet.
Har funderat på den här båten på båtvarvet så länge.
Och nu gjorde den bara det den ska göra.
Min utkiksplats i plast.
Det är galet. Vi är mitt i ingenstans.
Den här är jättegammal. - Vi visste att när vi korsade Atlanten,
det skulle i princip vara omöjligt för oss att plocka upp plast.
Men sedan tänkte vi att det bästa sättet skulle vara att dokumentera
vad vi ser och gör det på det mest systematiska sättet.
Så vi gjorde en liten loggbok där vi loggade ner varje dag.
vad vi kunde se av plast, vad vi kunde plocka upp, och sedan
också bara logga ner vädret, förhållandena, hur vattnet såg ut.
Båtarna vi såg, djurlivet.
Åh, han sitter fast där inne.
Det är en liten fisk inuti?
Ja.
Åh. Åh, han lever fortfarande.
Ja. Han andades.
Han satt förmodligen fast där inne och kunde inte ta sig ut.
Herregud.
Jag var så exalterad över att vara tillbaka ute till sjöss på den här båten
som längtat efter vattnet igen så länge.
Det är den plats där jag känner mig tryggast och mest levande,
men samtidigt var jag supernervös
eftersom jag just hade renoverat den här båten.
Jag visste inte hur den skulle reagera
till kraftigare dyning eller vad vi nu kan möta.
Och dessutom var det supernervpirrande att ha besättningen ombord eftersom
nu har jag inte bara ansvaret för mig själv och för båten,
men om två andra liv.
Med det lugnare vädret var det riktigt skönt
för då kunde jag vänja mig vid
energin från andra människor på båten.
Över ett år på tufft lopp med båten,
vi förvärvade många varelser.
En ödla, Liz.
Hon stannade hos oss,
det slutade med att hon gav sig ut till sjöss, vilket jag tror inte hon hade förväntat sig.
Och jag tror verkligen inte att hon visste
vad hon gav sig in på
genom att göra Mara Noka till sitt nya hem.
Det är min medkapten.
Navigatör
extraordinär.
Hur många sjömil har vi seglat?
28
och vi måste segla 2200.
Bara lite mer!
Kan jag bara göra en? En snabb en.
Gå, rakt ner.
Man kan inte riktigt se mycket.
Åh, titta på det! Så vackert.
God natt.
Wow.
Att kunna ta bort sig själv från landet och sorlet
och människorna och all den energin,
och att ro ut till din båt
och du är i din egen värld.
Din egen lilla ö i ett lugnt hav.
Det gör nuet mer närvarande
att inte vara uppkopplad mot hela världen samtidigt,
och bara vara ansluten till dig själv
och var du befinner dig i det ögonblicket.
Det får mig att känna mig kapabel
bara sänka garden och slappna av,
och den sårbarheten med att vara ute till sjöss också.
Det är liksom inte så att jag inte kämpar emot det.
Det får mig inte att känna mig obekväm.
Det är den där grejen med kapitulation.
Det är att bara kunna släppa taget om mig själv
och inte ha en vakt eller en mur uppe,
vilket jag tror att jag gör runt människor
eller runt ljud och rörelser och saker.
Det är en liten plastbit där!
Det är något som händer i hjärnan
där när tid inte existerar, är det som, "Jag mår bra!"
Jag visste egentligen inte vilken dag det var någonsin
eller, du vet,
vilken veckodag eller vilken timme det var.
Det är ingen brådska att göra någonting.
Jag är någon som rör sig väldigt snabbt
över hela världen,
och jag vet inte om jag gillar den delen av mig själv längre.
Jag gillar hur produktiv jag kan vara.
Men så finns det också den här saken som havet kallar dig att göra,
och det är bara att
ta din tid.
Jag önskar att vi alla hade mer utrymme att reflektera
på naturen och den vidsträckta omgivning som omger oss,
och allt det som vi är intimt förknippade med
på mystiska sätt och på mycket uppenbara sätt,
för vi behöver alla varandra, liksom
men vi är helt enkelt för upptagna för att ens tänka på det
eller har lust att göra det.
Jag skulle inte säga att de stilla dagarna fick mig att känna mig fridfull
eftersom Atlanten är enorm
och jag vet att man korsar Atlanten,
om vi bara flöt omkring utan vind,
det kommer att ta 90 dagar eller mer.
Så det kändes avkopplande på ett väldigt konstigt sätt, eftersom
om du ska springa ett maraton och det finns en bänk efter typ tio minuter
och du sätter dig ner och du kommer inte att kunna slappna av helt,
Jag menar, det är skönt att man bara kan sitta ner, men
du vet vad som ligger framför dig.
Så det är en intressant känsla.
I Nordatlanten
vinden kommer.
Det kommer.
Kommer det att bli en läskig vind?
Nej, jag tror inte det.
Men,
Vi kommer inte att vara här ute utan vind för alltid, det är säkert.
Jag kan bara se oss flyta åt fel håll.
Inga!
Ja, vi glider bara åt sidan.
Vi vill gå den här vägen.
Ja.
Vi vill ha det så nu.
Åh, vi driver – Driver vi åt det hållet?
Vi driver åt det hållet.
Knulla!
♪ Driver åt fel håll… – Driver iväg! ♪
Skulle det ge oss några dagar att vänta eller nåt?
Nej, vi rör oss inte så fort.
Kommer därifrån.
Det är skit med mig.
Känner du det? – Ja.
Usch!
Jag är liksom
Det kommer att hända.
Jag kan inte titta på dig, men.
Jag är ledsen. Jag gjorde mitt bästa.
Oj då.
Älskar dig, Liz.
Älskar dig, Liz!
Liz vet det inte än.
men hon är huvudpersonen i den här filmen.
♪ Jag älskar att sjunga i havet!
♪ Ingen kan höra mig här ute!
♪ Jag är bara en ensam liten sjöman... ♪
Jag försöker att inte tänka någonsin
om den faktiska positionen.
Att vi är långt, långt, långt mitt ute i ingenstans.
Jag försöker att inte tänka på vattnets djup,
bara för att de visar dig det enorma
havets kraft.
Jag tittar inte på kartor i full skala
för att det där skiten är läskigt.
Men att se ytan och att titta på krusningarna
och se hur vågorna förändras,
särskilt när vinden börjar tillta.
Så du har en lugn och fin dag och inga vita käppar.
och så fort du ser en, den där känslan av förändring,
det är väldigt uppenbart.
Jag tror att som människor, innan vi hade tal, och
den formen av kommunikation, allt var så visuellt,
och det är så jag känner att havet är,
Det är uppenbart, det är precis där framför dig,
och även förståelsen att det rör sig hela tiden.
Det känns som livet.
Liksom det intensiva livet och det energiflöde som vi alla upplever
genom mänskliga relationer eller genom att försöka
att navigera vår mening.
Det där energiflödet är ostoppbart.
Och vi försöker stoppa våra egna,
Jag tror ibland, eller andra människors,
men vi kan inte.
Inga!
Det var lite som en känsla av,
Åh, skit. Nu börjar det.
Jag hoppades på något sätt att det inte skulle göra det, men
Jag visste att grejerna skulle gå sönder.
På dag sju gick gaffen sönder.
Det gör storseglet till riggen som Mara Noka har obrukbart.
Det är ganska jävligt.
Storseglet modifierades specifikt för längden på den gaffen,
så den behövde förlängas
för att kunna dra upp seglet igen.
Jag minns inte alls att jag kände mig som,
"Varför?!"
Direkt kände jag mig som
någon skulle veta hur man löser detta.
Självklart Kiana,
och skulle ge oss uppgifterna att utföra,
men jag tvivlade aldrig på situationen,
kände aldrig rädsla.
Jag kämpade med det hela tiden.
Jag uppskattar det, och jag tycker att det är vackert och det är underbart.
Men det fanns alltid aspekten av att ha andra människor runt omkring,
och anledningen till att jag började segla ensam är
på grund av min osäkerhet
att bli observerad när jag gör något fel,
eftersom det blir väldigt uppenbart när man gör något fel,
oavsett om någon annan är där att påpeka eller inte.
Och jag lär mig fortfarande.
Så att folk litar på mig
och tittar på mig efter
varför eller hur eller vad, du vet,
Jag har ingen övning i det,
och det var bara det att det var väldigt nytt för mig.
Hur man gör en film:
Åk ut på en träbåt
mitt i havet.
Vänta.
Se vad som händer.
Det är lite kul att få sönder det här.
den avslappnade rytmen vi hade på retreatet
med lite av något.
Ja, det här är definitivt spännande.
Skepp, skepp, skepp, skepp.
Detta är ett segelfartyg
till din förliga babords sida.
Kopierar du? Över.
Segelfartyg, kryssningsfartyg. Varsågod.
Hej kryssningsfartyg.
Vi är på väg österut mot Azorerna.
Jag undrade om du kunde ge mig,
Eh, lite väderprognos för de närmaste dagarna.
Ja. Väderprognos för
idag och imorgon.
Så du kan förvänta dig sydvästliga vindar med byar upp till 35 grader,
35 till 40 knop i detta område,
och även vågor runt tre meter,
och för det andra,
du kan också förvänta dig några övergående regnskurar imorgon också.
Tack så mycket, herrn.
Okej. Välkommen, ha en trevlig, trevlig och säker resa.
Ja!
Vi ska få vind!
Mycket av det. Det är lite läskigt!
Hur mycket?
40 knop, 35, 40 knop.
Herregud.
Men, eh, bara för imorgon,
och sedan försvinner det framåt natten, med byar på 15.
40 knop?
Jag är inte särskilt exalterad skulle jag säga.
Ja, jag är lite rädd. - Jag skulle klara mig utan den erfarenheten.
Typ, det här är 13 knop.
Så tänk dig 40. Som om det vore,
Det är en storm.
Som om det vore en storm.
Jag vet inte, men jag inbillar mig
om vi lämnar det kvar,
det kommer att slita sönder seglet
och den gaffeln kommer att...
Jag tror att vi förhoppningsvis kommer att ta ner den.
Ja, det låter rimligt.
Kiana verkade inte särskilt rädd för det.
Hon var upphetsad.
Ja.
Hon är galen.
Du ska ut till havet
med en kapten som inte är rädd för att dö.
Hand över hand.
Stå, nej.
Ja.
Det är lite skrämmande.
Att vara så nära havet känns som att
allt som händer händer inte slumpmässigt,
och hela grejen med att bara vara ödmjuk inför elementen
gör dig också mer vidskeplig
och får dig att känna
att vilket litet ljustecken som helst i molnen eller vad det nu är
Fina upplevelser som havet ger dig, det förtjänar du.
Vad håller du på med?!
Stoppa denna häxkonst!
Dude, jag undrar om den är övergiven.
Öh, vissla eller, öh, tutan!
Det finns ett horn precis bredvid dig.
Jag får bara störande ljud från din sida.
Är du utomhus?
Jag tror att den är övergiven.
Men det blev brus på radion!
Det är sant.
Ser du någon med kikare?
Det var så skrämmande
att vara i de förhållanden vi befann oss i,
med sådan dyning och stilla vind,
och denna nyfunna känsla av verklighet
att det som hände dem
kan hända oss, eller värre?
Om du kan komma till fören för att få bevis på liv,
Jag är inte säker på om radiosignalen fungerar.
Åh nej, vi har redan gnällt.
Jag behöver att du tar med den, tack.
Fick du den störningen på video?
Jag vet inte.
Det var dock konstigt att få störningarna.
Det är så konstigt.
Det var en väldigt skrämmande känsla
och vi försökte komma nära, men vi kunde inte riktigt med vågorna.
Men att lämna båten, det tror jag var det läskigaste.
Precis som efter det, när jag tänkte,
Jag undrar vad som hände?
Typ, vad är historien bakom den här båten?
Och bara kände oss hjälplösa, som om vi inte kunde göra någonting.
Och en känsla av att vilja varna någon om detta.
Och bara tänka på alla dessa olika scenarier
det kunde ha hänt och till och med tänka på det
Tänk om någon var på den båten och skadades?
Eller tänk om det här är någons pappa? Eller,
Jag vet inte. Bara massor av känslor och väldigt konstigt att bara
vara den enda båten där ute som ser detta och sedan bara seglar iväg från det
utan att göra någonting, utan att kunna göra någonting.
Det var liksom något konstigt
litet spöke som bara på något sätt
petade oss på axeln och sa att det här är en möjlighet.
Jag har känt mig lite skitdålig de senaste tre dagarna.
Och idag tog jag ett COVID-test
och jag har covid.
jag förstår inte.
Men det här är allt.
Det fick mig bara att känna mig väldigt obekväm på den tiden,
eftersom det gjorde mig mer otrygg,
eftersom jag inte riktigt kunde lita på min egen styrka.
Jag var beredd på att bli sjösjuk.
Kiana sa att sjösjuka varar i 3 till 5 dagar, och sedan är man botad.
Så oroa dig inte för det.
För mig varade det de första två veckorna.
Att vara supersömnig
och sedan spy då och då.
Du vet, jag tog det som det kom,
och det kändes som att jag var den här lilla bebisen,
ny i världen,
som ett nyfött barn som vaggas till sömns
av denna stora mamma.
Jag kände mig som om jag blev lugnad av den här nya upplevelsen
genom ett drömlikt tillstånd.
Det var väldigt läskigt
att ha någon så sjuk på båten,
kunde inte äta
eller dricka vatten i så många dagar,
och det hade jag aldrig sett förut.
Jag upplevde att sjösjukan gick över mycket snabbare.
Gjorde mig väldigt nervös
ansvaret att hålla två personer
frisk och levande.
Det är inte bra om jag kräks upp allt mitt vatten.
En bris började blåsa från öster,
vilket var den riktning vi var på väg i,
och det kunde bara betyda på norra halvklotet vid den tiden på året,
att det närmade sig ett lågtryck under oss.
Jag tror att det var runt klockan 5 på morgonen.
Jag tror att vi hade tre meter höga vågor.
Det regnade. Det var blött.
Kiana!
Jag såg att förstaget hade spruckit.
Så rullrullen bara fladdrade runt.
Kiana insåg snabbt att det enda sättet att få ner det
skulle klättra upp i masten.
Jag var tvungen att dra upp henne, däcket var så halt.
Hon bara tog på sig selen och gick upp.
Jag kände att jag skulle svimma hela tiden.
Jag var sjuk.
Jag kände mig till och med för svag för att ropa på hjälp, och jag kände mig också som
det fanns inget annat alternativ än att bara göra det.
Även i morse, när det hände,
Jag hade sovit i typ 12 minuter,
och förstaget var nere sådär.
Trumman på saken
och den kom oförändrad.
Poppade.
Mellan rumpan och masten kände jag som om jag bara drog i din hud.
Lite.
Nu måste jag klättra upp dit och knyta fast den igen,
och så småningom sätter vi upp seglen igen...
men inte idag.
Men jag måste lägga upp det snart.
För mig, att vara inomhus
Den där britsen där fram var... obekväm.
Inte obekväm fysiskt, mentalt
eftersom det var—
Ljuden är bara, de är väldigt intensiva där inne eftersom du är längst fram,
och sättet vi seglade på, vågorna slog mot sidan av skrovet
så högljutt.
Ååh!
Bara att vänja sig vid alla ljud också...
men jag kände mig inte riktigt avslappnad vid något tillfälle
sover i den där främre våningssängen.
Jag kunde bara sova om jag satte på en podcast
eller täckte mina öron helt med en filt,
eftersom ljuden, de var helt enkelt för dramatiska,
Och jag tror att det bara är för mig,
det framkallade någon slags överlevnadsinstinkt.
Jag känner mig som
vi är bara så anpassningsbara som människor och
din komfort- och obehagsnivå
eller vad det nu är, blir bara knuffad hela tiden.
Men det fanns också alltid någon sorts tröst.
Jag antar att det bara är det där med att ingenting varar för evigt.
Hav. Hav. Hav.
Detta är segelfartyget Mara Noka.
Vi skulle vilja be om lite mindre vind
om möjligt, över.
Det fungerar inte.
Den är trasig.
Det är saltet. Det har kommit till det.
Den är fastbunden.
Det är så nära.
Det är liksom så nära.
Jag känner att jag behöver en dusch.
Jag betalar den som gör apelsinjuice åt oss 20 dollar.
Släpp det. Släpp det lite till.
Lämna lite spelrum.
Och middag.
Jävligt stor våg!
Regn före vind—?
Sätt dig ner!
Låt mig se.
Den är bara delad.
Åh!
Det är inte så illa.
En våg slog just till
och gjorde detta mot oss.
Herregud. Liz, vad håller du på med?
Gå ner därifrån, Liz!
Åh, hon hänger på för livet.
Herregud, du har Liz.
Det är okej, Liz, du är säker nu.
Jag kanske revar storseglet.
Ja.
Förmodligen innan den här måltiden är över.
Över natten började vinden svänga,
och vi kunde segla medvind.
Mitt i natten
vi flög.
Gör förmodligen sju och en halv knop.
Vid första gryningen tilltog vinden ordentligt.
Det var som mest,
så jag visste att jag behövde reva seglet.
Den här slynan gick precis upp.
Va?
Hon gick precis upp, ja. - Gick hon upp i masten?
Jag försökte reva den med vinden,
vilket oftast fungerar,
men inte i den vindhastigheten.
Och seglet fastnade till slut,
och jag kunde inte få ner den.
Den svängde åt andra sidan och slets sönder.
Vi borde ha tagit ner den.
Nej, jag borde ha
gjort nertagningen annorlunda.
Jag borde ha väntat.
Jag borde ha gjort andra saker.
Men jag tänkte inte
korrekt.
Det är okej.
Vi kunde inte sy seglet,
för att kunna sy seglet ordentligt,
du behöver lägga på någon form av lim,
och det skulle inte vara möjligt
under sådana förhållanden.
Be om vad?
Jag bad för gafflarna.
Jag vet.
Som vi, gafflarna, bommen, gaffen, seglet. — Nu är jag nervös.
Pruney.
Usch
♪ Regn, regnet försvinner
♪ kom igen en annan dag ♪
Jag vill bara sova.
I den boken finns det en del
där han pratar om
hans första storm,
när han var ung handelssjöman,
och han pratar om de olika kaptenerna han arbetade med,
och de är i en storm, och
de hade typ 70 fots sjöhöjd.
Och kaptenen bara stod där hela tiden
och sa aldrig ett jävla ord,
och han skulle bara röka cigaretter och stå där.
Men han såg väldigt lugn ut,
och närhelst någon pratade med honom eller frågade honom något,
han skulle bara nicka eller skaka på huvudet.
Men han bara stod där och stirrade ut genom fönstret
hela tiden.
Och sedan sa killen, eh,
pratar om hur det lugnade honom
för han visste att oavsett vad,
de skulle överleva.
Och jag sa: ”Det gillar jag.”
Medan jag sitter där och läser,
röka cigaretter, gömma sig.
♪ Jag har inga pengar, inte heller något att ge
♪ Det enda jag har är kärlek att älska
♪ Om det är så du vill ha mig
♪ då kan jag älska dig
♪ men om du inte kan, finns det inget att göra ♪
Det har varit lite som ett test.
Ja,
av vad dock?
Tålamod och tillit.
Överlämna.
Obehag. Vi har inte kontroll här.
Hon är.
Havet eller Kiana?
Båda.
Nej, verkligen havet...
Åh herregud.
Kan vara en hanteringsmekanism
att skämta hela tiden, men
det fanns många ögonblick av bara komisk lättnad
eller använda humor för att ta sig igenom svåra situationer,
och det är något som jag uppskattar
mycket om att vara runt människor
som är så bra och så motståndskraftiga är
det gör det lätt att bli fast på en liten båt
med varandra.
Det är så coolt, det är liksom,
det är som om vattnet brinner
och det är bara rök, molnen.
Jag sticker härifrån. Ah!
Var kommer det där vattnet ifrån?
Regn från Gud.
Ängels tårar.
Det är plast
precis där.
I princip överallt
människor får i sig tillräckligt med mikroplaster
att det motsvarar ett kreditkort i veckan.
Mikroplaster fungerar som en magnet för alla föroreningar som finns i vattnet.
Så det bara flyter runt, typ allt det här
som har varit förbjudet sedan 80-talet,
och när den hittar en bit mikroplast, hakar den fast vid den.
Och det är definitivt inte att liksom gå igenom vår kropp.
Det är bara att stanna där.
Så vi bara får i oss det från vad?
Vatten-
Vatten, mat, allting.
Ja.
Fisk. Vatten. Mat. Salt.
havssalt.
Det finns som små vita flingor—
Floating in my tea.
After a full year
or even almost two years of being naive
and always having people tell me, ‘wow, you're so brave’,
or ‘you guys are crazy’ or all these things, and I was like,
I don't really know why everyone says that to me,
and I never felt any of those things that people were talking about.
Also, it was all the time an imaginary scenario
crossing the Atlantic on this boat,
and then suddenly you're actually leaving land on this boat,
and then all of it just comes into your mind like,
“Oh, shit, it's I guess, oh.”
Might be a little crazy.
Easy, right?
It's just stressful.
And we could have been way better prepared.
I just didn't really expect it to be that strong.
It's going to end when it's going to end.
Like there’s nothing I can do about it,
and it's going to end, and
that's it.
So all the shit in the world could break,
and so long as this boat stays upright,
we're fine.
We have 12 days left
of water on the port bow at one gallon
per person.
It’s caught! Behind you.
That should never happen.
Very dangerous.
You didn't, you just didn't tell me
to let this go.
Yeah but you started pulling it, so I thought you had let it go.
You have to let it go, then pull.
It's funny how the mind just stays positive.
Like I keep looking at the sky
and whatever little something in the light, I’m like:
“Oh looks like it's clearing up!”
Chilled Wine...
Congratulations.
Thank you for
getting us this far.
Thanks for not falling overboard.
We got drunk from drinking all that—
Nobody needs to know that it costs $5.99.
Three glasses.
Half way!
Half way.
Over there is nice.
Let’s go over there!
Fuck it, let’s just go wherever it’s blue.
I’ve got 37, 1, 6, 4, 58, 35 West.
Ocean, ocean, ocean,
this is sailing vessel Mara Noka in the center of you,
requesting a little bit less wind, some sunshine
and less swell. Over.
It’s stuck.
♪ Mr. Storm
♪ you're never gonna break my heart! ♪
Okay, it can stay like this…
if you need to go downstairs, come take your pancakes.
Yes!
Sunshine!
Ahhhh!
Oh God.
Woah.
There’s so much happening.
Woooo!
Yeah!
North Atlan—
Urgh!
I feel very rewarded
for coming out of the other end of that storm.
And the sun started to shine.
And our spirits started to rise.
And we were able to climb out of our
little dark, wet holes
and dry ourselves and dry our things and be able to
connect again and return to community.
Because I think in those days of tempest
we had retreated into our own solitude
to keep our own individual minds strong.
It was
truly a gift to have beautiful blue skies
and beautiful sunsets and sunrises
and the sun shining and wildlife around us
beginning to show itself again.
It was truly lovely.
What kind of whale was that?
So happy to see you.
You getting a little sun?
This is heaven.
You appreciate the small things in life
with this lifestyle.
Like being able to wash yourself
efter tre dagar
att lukta som en sko.
Rulla in honom.
Heliga Moder. — Det är en Mahi Mahi!
Åh herregud, åh herregud. – du är så vacker!
Det här är så spännande.
Vänligen stanna hos oss,
Stanna hos oss. Snälla Gud.
Vadå?
Åh herregud.
Herregud! Herregud!
Detta är redan
svårare att komma ut.
Tack.
Han var en väldigt söt fisk.
Han hade, liksom, en väldigt lugn personlighet.
Jag tror att han offrade sig för oss.
Det gjorde han.
Jag är ledsen.
Jag bestämde mig för att inte tråla efter fisken för första gången
och faktiskt hålla i lockbetet,
och efter tio minuter,
Tänkte verkligen på idag, dagen jag skulle fånga en fisk,
vi fångade den här,
och den var ganska lätt att dra in.
För denna gåva från havet
Efter 25 dagar.
Vi ska äta upp varenda del av det.
Ja.
Tack Ocean.
Tack Fishy. - Tack Mahi Mahi!
Där är hans hjärta.
Är det hjärtat? - Ja.
Så bra.
Det känns så naturligt.
Förlusten av tidsuppfattning.
Det är helt icke-linjärt.
Du bara är. Varje dag.
Men vad är klockan? Vad behöver jag göra?
Vart behöver jag gå? Jag behöver träffa någon klockan nio.
Den existerar inte. Det finns ingen klocka nio.
Wow, det är så vackert!
Simma därunder.
♪ Ja, sannerligen, ja, sannerligen
♪ Du kommer att få min kärlek igen ♪
Så vad såg vi idag?
Vi såg...
Jag såg ett matförpackning,
och jag såg lite genomskinlig plast
och sedan såg jag, jag tror en liten yoghurtkopp,
och sedan såg jag en plastflaska
och faktiskt, det fanns en plastmugg också.
Det är ganska vilt
vi gick ändå åt rätt håll
med all driftning.
Var var spökskeppet? Det var här? - Det var efter...
För jag minns att du sa,
"Titta, vi klarar oss ganska bra."
♪ Dominikansk Bachata ♪
Åh, José!
sluta!
Han är väldigt skicklig.
Jag lär mig just bachata.
Det är så bra.
Så bra.
Okej.
Det är dags.
Nästan framme.
Makrillhimlar och stosvansar
få höga skepp att bära låga segel.
Så det betyder att vi kommer att få vind?
Hon klev verkligen upp i min bransch.
Vad är det, älskling?
Hej, kul att se dig.
Ja.
Släck ljuset,
Hon försöker gå mot ljuset.
Det är en stormsvala.
Det skulle förmodligen tyda på en häckningsplats
i den allmänna omgivningen,
menande…
Vi är nära land. - Vi är nästan framme.
Dun-dun-dun.
Om du gör något eller deltar i ett liv
att du kanske inte borde vara det eller inte är menad för dig,
det finns många dåliga känslor,
depression,
ilska, ångest, frustration,
och det är inte nödvändigtvis så att det är något fel på oss.
Det finns inte.
Att känna frid eller att känna sig rätt.
Att ha den fullständiga kunskapen du gör
Det du behöver göra är verkligen otroligt,
och jag tror att det handlar om att lita på det,
för hur olyckligt vore det att
bara lev hela ditt liv och känn dig obekväm,
känslan av att det finns något annat där ute
men du är rädd för att gå.
Kanske ett förhållande eller ett jobb eller
din hemstad.
En falsk känsla av bekvämlighet,
eftersom det okända är skrämmande,
men det är inte läskigt längre.
Så fort du släpper taget, så fort du dyker i,
det är inte läskigt.
Jag kände mig aldrig rädd.
Ibland kände jag mig orolig, men jag kände mig aldrig rädd.
Bara för att du kämpar för ditt liv,
men på ett positivt sätt,
på ett inneboende mänskligt djuriskt sätt,
överträffar rädsla
och förstå att rädsla inte är rädsla.
Det är en sorg mer av idén
att släppa taget om det man vet, och
att så snart du gör det,
det finns en helt annan upplevelse där ute
som du kan uppleva tills du känner den känslan igen,
och sedan släpper du taget om den där.
Jag tycker det är så viktigt.
Att bara lita på sig själv.
Hela tiden.
Slösa inte tid, du vet.
Slösa inte tid på vad du tycker borde vara,
och bara gå efter det du känner borde vara.
Herregud!
Min far, som är sjöman,
Han sa till mig en gång att han älskar att titta på
de stora vågorna slår mot stranden och den nedslaget,
och jag frågade honom varför.
Och han berättade för mig att de där vågorna,
de reser så långt, och
de har gått igenom så många olika saker att
göra dem till vad de är,
och sedan när de väl nått stranden,
att hela resan slutar,
och det finns bara något vackert
och något slags brutalt i det vattnet
att ha kunnat röra sig,
att ha kunnat förvandlas.
Resan slutar
men sedan återvänder vattnet till havet
och det blir något annat,
och den ger sig ut på en annan resa
och den förvandlas på ett annat sätt.
Jag kände mig lite upprymd över att se land,
men inte alls i vägen
som jag skulle ha föreställt mig
en vecka in i resan överhuvudtaget.
Som om det kändes som havet, båten, seglingen
var plötsligt hemmet och den välbekanta världen
och komfortzonen,
och sedan verkade det skrämmande att titta på land.
Jag ville inte alls landa där.
Jag var så snäll,
det var lite sorgligt
att vi befann oss i denna magiska behållare av liksom,
bara att vara i närvaro.
Hela den här upplevelsen känns som en vacker läxa,
och det kändes som att vi var tvungna att gå igenom utmaningar
Hon dog just. - Han kom nästan till Portugal.
som havet förde till oss, men nästan som om
havet var som att titta på oss
och liksom, jag ska bara
testa dem, se hur de gör,
och sedan klarade vi det
och sedan,
belöningen var bara så mycket skönhet,
och för mig kändes det som att vi hamnade i en annan dimension,
och så plötsligt havet
att vara så här skrämmande
något som du alltid var lite
orolig för vad som skulle medföra,
plötsligt kändes det bara som ett paradis
av livet i havet.
I min själ,
inom mig är denna upplevelse
som en massiv rörlig sak,
så jag vet inte.
Jag känner att efter det här,
Jag litar på mig själv
på en nivå som jag aldrig gjorde
för jag vet att jag kan gå igenom svårigheter
och obekväma situationer
som sjösjuka i två veckor
och har fortfarande lika högt humör
och inte klaga på det eftersom jag inte kan–
typ, hur kan jag klaga på något så litet
när jag har upplevt något så enormt omkring mig?
Jag såg mig själv i ett nytt ljus.
Jag har aldrig varit med om den typen av upplevelser
där jag liksom verkligen kan se hur stark jag är.
Och inte bara fysiskt stark,
men även på den mentala och känslomässiga sidan.
Havet,
jorden, djuren, vinden, solen,
det är verkligt.
Ju mer i samklang du blir
med dig själv och din förmåga att skapa
ett liv eller att föreställa sig
det blir verklighet, att manifestera, att
att bekämpa den rädslan, att lägga rädslan åt sidan,
och verkligen köra på
ju mer
du blir kopplad till helheten.