Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Да се преместим в Полша
за откритие, смятано за суров поглед от първо лице
към една от най-съществените глави от Холокоста.
Това са документи с голяма историческа стойност,
излезли на бял свят след 80 години.
Това е негатив, единственият съществуващ в света,
от въстанието във Варшавското гето, от вътрешността на гетото.
Изображения, които изразяват неизразимото.
Частици от живот, уловени в 33 снимки.
Направени са от Гживачевски - 23-годишен полски пожарникар.
Въстанието във Варшавското гето било акт на съпротива
на евреите срещу нацисткия режим по време на Холокоста.
Историците смятат снимките за ценни,
защото са единствените известни изображения на въстанието,
които не са направени за нацистката пропаганда.
Тази документация ни дава усещане какво е видял обикновен човек
и как този обикновен човек
е възприел всички невероятни неща,
които са се случили през април 1943 година.
През по-голямата част от живота си се опитвах да забравя всичко това.
33 СНИМКИ ОТ ГЕТОТО
Ню Йорк, 1968 г.
"Скъпа дъще,
рискувайки живота си, Лешек е успял да направи серия от снимки.
Свързах се с него преди 10 години и го помолих да ми ги прати.
Получих няколко снимки и ги пазех досега.
Тези снимки също разказват нашата история.
Негативите са у Лешек.
Снимките никога не са публикувани.
Задържах ги умишлено толкова дълго и смятах да ги оповестя,
когато светът започне да забравя за тези събития.
Не знам дали моментът е вече дошъл, но моето време вече си отива."
Тогава апартаментът изглеждаше малко по-различно,
но да отидем в стаята на татко.
Когато сортирахме всичко след смъртта му,
забелязахме, че тези дъски се движат.
В това тайно отделение открихме дневниците на татко.
Със сестра ми не знаехме за съществуването на тези дневници.
Татко не беше ни споменавал за тях.
"Тези времена са по-интересни от всички други.
Избрах хубава година, за да започна да водя дневник.
Присъствах на голяма демонстрация.
Атмосферата беше блудкава. Нямаше особен ентусиазъм.
Речите бяха стереотипните.
Националистите крещяха: "Смърт на евреите!".
Виках до прегракване.
Но сега няма значение. Вдругиден са изпитите ми.
На връщане от училище един приятел каза:
"Когато войната наближава, ученето е безсмислено".
В петък сутринта, на 1 септември, чух:
"Въздушна тревога, затворете прозорците!".
Това ме събуди.
Видях първите германски самолети над Варшава.
Затворени сме вкъщи, а германците задържат хора за принудителен труд.
Появиха се множество патрули от СС,
които спират всеки срещнат.
Работещите в германски фирми бяха освободени.
Заловените бяха събирани, откарвани
и после качвани на влакове.
Двама мои приятели бяха задържани.
Само евреите са по-зле от нас."
Историческа фондация "Оцелелите от Шоа", казвам се Дина Коен.
Днес е 7 ноември 1996 година.
Вземам интервю от Рамана Каплан,
родена Лакс, в Чеви Чейс, Мериленд, САЩ.
Интервюто ще е на английски.
Кога сте се родили?
Родена съм в Полша, във Варшава.
Бихте ли описали семейството си?
Баща ми беше инженер химик
и имаше много престижен пост.
Беше фабрика, която произвеждаше сапуни, парфюми и свещи.
"Скъпа Рома,
помоли ме да пиша за миналото,
за това, което преживяхме в онези позорни времена,
които едва ли помниш, понеже беше твърде малка.
Ще се помъча да напиша писмо,
макар да не знам дали имам силите.
Нашият свят се разпадна.
Само защото бяхме евреи, германците ни смятаха за опасност.
Бяхме нечовеци - раса, която трябва да се изтреби.
Бяхме принудени да носим на рамото си звездата на Давид.
Всички еврейски бизнеси бяха конфискувани от германците,
както банковите сметки и депозитите.
За да ни изолират от останалото население,
през есента на 1940 г. беше изградено Варшавското гето.
Бяхме обградени със стена.
Всички варшавски евреи извън гетото бяха преместени там.
Гетото беше станало тясно,
което ни принуди да изоставим повечето си вещи.
Скоро в гетото имаше половин милион души.
Бедността сред еврейските маси се увеличаваше всеки ден."
Помня, че имах голяма кукла, подарена ми от началника на татко,
и я кръстих Кристина.
Помня как майка ми приши някои бижута в куклата.
"Парите бяха свършили.
Беше невъзможно да намериш платена работа, търсеха фиктивна.
Срещнах мой бивш съученик.
Той работи в пожарната охрана на подготвителната част.
С негова помощ ще се уредя там.
Отидох в Жолиборж.
Когато прозвучеше звънецът, пожарникарите обличаха униформите,
слагаха колани и каски и се строяваха за дежурство."
Майка ми живеела на улицата до това училище.
Баща ми обичаше да я снима.
Беше любимият му обект за снимане през целия му живот.
"Много харесвам Мариша.
Има стройни крака.
Жизнена и сърдечна е.
Очевидно е, че и тя ме харесва.
Мариша има камера.
Купих една ролка филм.
Беше битка да заредя камерата.
Отне ми час, като ръцете ми бях под одеяло.
Съсипах част от филма.
Успях да си взема фотоувеличител.
След няколко неуспешни опита започнах да правя добри отпечатъци.
Това умение може да се окаже много полезно в бъдеще.
Понякога се надявам на реална ситуация, в която да се докажа.
Тревога!
Препускаме през гетото в тежка пожарна.
Сложиха ме на стълба при прозореца на третия етаж.
Изчаках да дойде водата и се покатерих вътре.
Настана пълен мрак.
Бях обвит в гъст пушек и пара.
Започнах да кашлям и очите ми се насълзиха.
Не можех да дишам.
Краката ми омекнаха.
Чух: "Махай се оттам!".
Така че изскочих през прозореца!
Веднага след това мястото, където бях работил, се срути.
Говорих за малко с евреите.
Те живеят в крайна мизерия.
Имах чувството, че говоря с хора, обречени на изтребление."
"Кадиш".
За мен беше най-плашещото нещо.
Защото я чувах отново и отново.
И нямаше как да знам какво означава.
"Поглеждайки назад,
изглежда, че германците отначало са смятали,
че евреите, затворени в гета, ще се избият взаимно като плъхове
или ще умрат от глад и болести.
Тифът се разпространи бързо, броят на жертвите беше огромен.
До юли 1942 г. бяха умрели 100 000 души.
Получих разрешение да напускам гетото до т. нар. Арийска част.
Управлявах фабрика, произвеждаща сапуни, парфюми и свещи.
Бях роб под наем.
Всеки ден изминавах 20 км до Прага - предградие на Варшава."
Поляк на име Адамчевски
разчиташе много на татко, за да ръководи фабриката.
Така че баща ми до самия край имаше работа в Арийската част,
което е причината да успеем да оцелеем.
Винаги успяваше да ни донесе някаква храна в гетото.
Родителите ми на практика осиновиха млада жена,
която тогава беше на 19-20 г. и се казваше Халина.
Беше много красива.
Мисля, че тези снимки са сигурно най-старите.
Сигурни сме, че това е мама, нали?
Да.
Доколкото помня майка си, тя винаги беше бляскава дама.
Беше пълна с живот и държеше много на физическата си външност,
както и на държането си.
По отношение на войната,
тя не говореше много за това.
Таеше голяма болка и не желаеше да разкрие напълно
какво се е случило и последователността на събитията.
Цялото й семейство, освен брата в Палестина, било мъртво.
И тя знаела, че са мъртви.
Или била сираче и си търсела ново семейство.
Това семейство било Хилари и Янина Лакс.
Имала нужда да не е сама.
"С времето Варшавското гето се организира.
Основните внасяни неща бяха храна, различни стоки
и сурови материали за еврейските работилници и фабрики в гетото.
Това позволяваше на някои да изкарват скромна прехрана.
Гладът намаля, а епидемията от тиф почти изчезна."
Научих за снимките на баща ми от дъщеря ми Мариана.
На едно парти познат историк отишъл при нея.
Попитал дали Лешек Гживачевски е неин роднина.
Тя отвърнала: "Да, той е мой дядо".
Той казал: "Снимките му са в Музея на Холокоста във Вашингтон".
После тя ми се обади и каза:
"Татко, знаеше ли, че дядо е правел снимки?".
Казах: "Знаех, че е правил много снимки".
Но конкретно от Въстанието в гетото?
Това не го знаех.
С приближаване на годишнината от Въстанието в гетото
Музеят на полските евреи ме подкани да намеря повече материали.
Г-ца Зузана Шнепф се обади да пита може ли да има още снимки.
Така започнахме да търсим отново снимки на баща ми.
Някои бяха при мен, други - при сестра ми.
Имаше снимки и негативи,
а не можех да се насиля да ги прегледам.
Или зрението ми беше слабо, или нямах време
да разгледам всички негативи.
Как може да видиш нещо на тези негативи?
Казах: "Мачек, трябва да помогнеш". Той се съгласи.
Сортирах всичко и го подредих в кутии.
Това са вероятно снимки...
Предполагам, че съм на тези снимки като дете.
Докато разгъвах негатива,
поместих ръката си.
Виждаха се евреи, докато ги водят към "умшлагплац".
Погледнах го отново.
Видях всички познати снимки, заедно с някои нови.
Казах на жена ми Божена: "Намерих ги. Тук са".
Татко е мъртъв от повече от 30 години,
но усещам, че сякаш отново оживява в ума ми.
Не вярвах, че този негатив съществува.
Беше невероятно чувство.
Да докосваш нещо, което не е имало право да оцелее
и никой не е вярвал, че може да оцелее.
Такива моменти са редки за изследователя.
Когато усещаме, че се отваря пролука към миналото.
Знаех, че са единствените снимки, които са ни известни в момента,
правени във Варшавското гето по време на въстанието,
които не са дело на нацистите.
Снимките от Холокоста са особени с това,
че често отначало не знаем какво виждаме.
Само познавайки историята, разбираме какво крие изображението.
- Виждаме как нараства притеснението. - Също така са размазани.
Перфорацията е най-увредена до снимките от Холокоста,
които са правени тайно.
Лентата може да се е движела неравно, ръката му е треперела.
Това показва високата стойност на самия материал.
Не само изображенията,
но и самият отрязък от филм носи емоционална история.
Варшавското гето
Помня как дядо живееше с нас.
И помня как един ден се прибрах,
а дядо го нямаше.
А той просто беше попаднал в една от онези акции,
което ще рече,
че са го хванали на улицата.
"Скъпа дъще,
на 22 юли 1942 г.
германците започнаха ликвидирането на Варшавското гето.
Нарекоха го "депортиране на изток".
Защото това казаха германците на евреите,
което, разбира се, беше презаселване за един по-добър свят.
Всеки изселен евреин има право да вземе 15 кг багаж.
Всички ценности като пари, бижута и злато, могат да бъдат взети.
Трябва да вземете храна за три дни.
"Гетото беше обкръжено от латвийски и украински войски.
Германците ги използваха, за да събират ежедневно хиляди души
и да ги депортират през "умшлагплац".
Тогава никой не знаеше за лагерите на смъртта.
Чухме за Треблинка много по-късно.
През последния период
"ефективността" на газовите камери достигнала около 5000 трупа дневно.
Германците са известни с организационните си умения."
Баща ми е разхождал майка ми с лодка във Варшава.
Когато нацистите започнали да ликвидират гетото
и депортирали хора към лагерите на смъртта,
той е плавал с Мариша по река Висла.
Това бил животът. Животът продължавал...
"Въздух, слънце, проблясваща вода, тишина и спокойствие.
Сякаш въобще нямаше война.
С Мариша се пекохме на слънце цял следобед.
Ходът на събитията неотклонно ни тика към нещо неизбежно:
брак.
Купих една ролка филм и снимахме на воля.
Никога няма да забравя залеза и Варшава, в синкава мъгла.
Не се знае какво ще стане с нас.
Има слухове, че може да споделим съдбата на евреите."
Спомням си
как страшно много хора бяха събрани на този площад,
където германците ги караха да обикалят
и изкарваха хора от тълпата.
Помня също приятели на родителите ми
и момиченце на около моята възраст,
където детето беше издърпано.
Родителите ми се мъчеха отчаяно да ме скрият в шлиферите между тях.
"Засега евреите, работещи в германските военни фабрики,
не подлежаха на депортиране.
Успяхме да се приютим във фабриката "Шулц"."
Баща ми успя да намери работа
на майка ми в гетото, да шие германски униформи,
с надеждата това да е защитена среда за майка ми.
Докато аз бях държана във варел до майка ми.
За петгодишно дете не беше прекрасно.
"С одобрението на "Шулц"
продължих да работя за Адамчевски в Арийската част.
Скоро с помощта на моя колега г-н Мицкевич
ти беше изкарана от гетото до Арийската част."
Имаше групи работници, които ходеха в Арийската част,
а баща ми подкупил охраната,
за да мога да изляза с тълпата.
Разбира се, ужасно се тревожеше, че ако германците ме видят,
това щеше да е краят.
Така че вървеше много близо до групата, която излизаше,
и тогава един...
Един от войниците се подразни,
че баща ми е твърде близо до Арийската част,
затова го дръпна и го преби.
Баща ми изгуби едното си око.
Исках да изтичам при баща си.
Но той беше дал да се разбере, че иска да замина.
И наистина успях.
"Стана точно навреме,
тъй като всички работници в "Шулц" бяха изкарани за "подбор".
48 часа бяхме сегрегирани като добитък преди клане.
Половината бяха депортирани право в газовите камери на Треблинка.
Всички деца и повечето жени бяха погубени.
За два месеца нацистите убиха 300 000 души.
Генерал-губернаторът заповядва
всеки евреин, който напусне определения му жилищен район,
да бъде наказан със смърт.
Тези, които приютят евреи, ще получат същото наказание.
В Арийската част
бях посрещната от съпругата на колегата на баща ми.
Представлявах опасност за хората, които щяха да ме скрият,
защото съвсем очевидно бях еврейско дете.
Не мисля, че се задържах повече от няколко дни някъде.
Поне така си спомням.
После бях настанена при сестрите от Ордена на милосърдието.
Страхувах се, защото мисля, че тогава напълно съзнавах,
че ако ме намерят, ме грози смърт.
"Бяха настъпили промени вкъщи.
Татко спи на кушетка, която е къса и тясна.
Мама е изтощена, боли я сърцето, нервна е.
Затваря си очите за безопасността,
но трябва да призная, че е моралният стълб на дома ни
във всеки момент на съмнение и отчаяние.
Внезапно и неочаквано
се настаниха две жени - Халина Белавска и Янина.
Бяха изселени. Нямаше къде да отидат.
Затова останаха при нас."
Една от тези жени била Халина Хиршбан,
известна и като Белавска.
- Значи Хиршбан, Халина? - Да.
- И е родена през 1920 г.? - Да, също като баща ми.
Белавска...
Адрес след войната - улица "Вилча" 8/16.
Близо е до ул. "Мокотовска", където живееше баща ми,
където се криеха и си помагаха взаимно...
Втората жена е била Янина Лакс...
Улица "Вилча" 8/16. Адресът е същият...
Майка ми е била изведена от гетото
и е взета от семейство, с което останала през цялата война.
Казвали се Гживачевски.
Не ме искаха там, защото отново представлявах опасност,
освен това бяха много активни в полската съпротива.
Знам, че когато мама е напуснала гетото,
много бързо се е озовала при семейство Гживачевски.
Мисля, че е било планирано. Не е било щастлива случайност.
Почти сигурна съм, че пазя гривна в един сейф.
Тази гривна може да е била част от бижутата й,
с които е оцеляла.
Това обяснявах.
Знам със сигурност, защото тя ми го разказа,
че семейството й поръчало бижута, които не били истински бижута,
а мънички парченца злато...
- И не е необичайно. - Разчупваш го и така оцеляваш.
Можех да видя как на тази гривна лесно може да се махне брънка
и да се превърне в пари.
Не знам кой е помогнал на мама да смени самоличността си.
Не може да са Лакс, нали?
Значи трябва да са...
Гживачевски? Не знам...
Струва ми се, че някак са участвали в това.
Как семейство Лакс и Халина са се озовали
в апартамента на Гживачевски остава загадка.
Къде са се запознали?
Мисля, че са се познавали преди войната
и са били приятели, но е само предположение.
Ще дойдете ли тук?
Това са досиета на оцелели.
Смята се,
че около 10 процента от полските евреи
през 1939 г. са оцелели.
- Или само 300 000 от 3 милиона. - Да.
Това е Халина Хиршбан, същото като Пелагия Белавска.
Тази Пелагия от фалшивите документи се оказала полезна,
когато офицери от СС
влезли в апартамента на ул. "Вилча"...
Имахме разбира се, арийски документи.
Г-жа Гживачевска намери място за майка ми,
когато не можех да остана при сестрите от ордена.
Докато живеех с майка си, трябва някой да я е забелязал.
Помня, че беше през нощта,
и едно от най-ужасяващите неща до днес за мен
са стъпки, да чуя стъпки
на хора, които се качват по стълби.
Майка ми отвори вратата и там имаше трима мъже,
двама в униформи на СС и един цивилен.
Информаторът седна на леглото ми и ме заговори на иврит.
"Как се казваш, малката ми?"
Не беше език, който разбирах.
Вдигнах очи и казах съвсем невинно:
"Съжалявам, но не разбирам немски". Тогава тези от СС си тръгнаха.
"Неприятен инцидент.
Претърсиха квартирата на Халина и Янина.
Приключи с даване на пари, но заплахата беше постоянна.
Апартаментът беше компрометиран.
Завърших подготовката за офицер и бях зачислен в четвърти отряд.
Седя в стаята си в казармата.
Новите ни лични карти посочват ранга. Моят е ефрейтор.
Полковникът ни изнесе реч.
Ще помогнем да се възроди духът на Варшавската пожарна охрана
и ще я превърнем в дисциплинирана военизирана организация.
Има тайна организация в рамките на пожарната служба на име "Скала"
и синът на коменданта се опитва да ме вербува."
Ул. "Хлодна" и казармите Мировские, където бил четвърти отряд,
разделяли две части от гетото.
Пожарникарите в съпротивата "Скала"
помагали на еврейското население, доколкото можели.
Тук някога имало жп релси
и шахта към отводнителен канал,
през която се осигурявала помощ на евреите -
оръжие и муниции преди Въстанието в гетото.
"Скъпа дъще,
само около 40 000 евреи останаха в гетото.
Напуснах в последния момент и намерих убежище при Мицкевич.
Веднага след това, на 19 април 1943 г., започна въстанието.
Шепа мъже и жени, съвсем слабо въоръжени,
устояха на танкове и картечници почти месец,
без дори лъч надежда да спасят живота си.
За евреите това било навечерието на Пасха.
Била вечерта на Седер, когато евреите празнуват
изхода от Египет.
Ето защо темата на Пасха е свободата.
А тук тези евреи били не само в затвор,
но и изправени пред неминуема смърт.
Германците се били събрали около стените на гетото.
Войските били там.
Имали подкрепление от украински части.
Влаковете били на гарата, готови да депортират евреите.
И този момент избрали евреите, за да въстанат.
Първият ден бил въодушевяващ. Било вълнуващо.
Германците се оттеглили от гетото.
Супермени, гиганти, цялата германска мощ,
а тази малка група от млади евреи успява
да ги принуди да се оттеглят.
Но притежавали кураж.
Проявили новаторство. Използвали коктейли "Молотов".
Използвали пистолети. Имали няколко други оръжия.
И притежавали нещо, което германците не можели да предвидят.
Били готови да се бият до смърт,
защото нямали избор. Щели да умрат така или иначе.
А хора, които се бият за живота си,
бият се за живота на своята общност,
са готови на всичко, за да я опазят.
Гетото било зад стените по време на въстанието
и почти никой поляк не можел да влезе.
И все пак имаме фотографии, откраднати от вътре.
Това е филм в малък формат с половин кадри
и скъсана перфорация.
- От едната страна. - С каква камера са снимани?
Веднага се сещам за камерата "Кохман Корел К" от 1932 г.
Касетата е от едната страна, със само ролка от другата.
Ако е била комбинирана касета,
би имало съпротива при движението на лентата
и зъбното колело би повредило перфорацията,
пречейки на лентата да се премести с 20 мм.
Трябвало да направиш черен кадър,
за да се премести лентата достатъчно,
за да не се припокриват кадрите.
Но ако правиш кадри в движение
и се опитваш да я държиш скрита,
това може да доведе до припокриващи се кадри.
Съвсем малка е, лесно е да се скрие.
Побира се в джоба ти.
"Мина месец, изпълнен с ужасни събития,
които могат да оставят дълбок отпечатък върху ума на младежи.
От отряда се обадиха и наредиха да се явя незабавно там.
Мариша няма да ми прости, че отивам в гетото, вместо да я посетя.
Случващото се в гетото е същински ад.
Колегите ми говорят за решимостта на еврейските бойци,
за бойния дух на цялото еврейско население.
Германците търпят тежки загуби.
Принудени са да го превземат къща по къща.
Не вземат пленници.
Разгарят се пълномащабни битки.
Живеех в район, от който бяхме преместени,
когато беше създадено гетото.
В известен смисъл създаването на гетото
и моята съдба се припокриват.
Тези образи от детството ми присъстват още в ума ми.
Тази снимка е правена от Лешек.
Тук е бил входът към гетото от улица "Налевски".
Отбелязах тази горяща сграда на картата.
Точно тук.
Тази снимка е правена от това място
и показва този район.
Тези снимки са направени първи,
което подсказва, че филмът е бил зареден,
за да се документира историята.
Тук вероятно има германски войник, който се уверява, че сградите горят.
"Германците изгарят цели сгради, за да сразят евреите.
Не ни е позволено да гасим пожарите,
задачата ни е само да пазим фабрики, работещи за германците,
и да не допуснем огънят да стигне до други райони на Варшава.
След две нощи ми дойде много.
Бях толкова изтощен, че просто седнах на дървените дъски.
За десет дни дежурство дори не бях се събличал нощем.
Бяхме постоянно в пожара.
Обикновено става така:
германците ни уведомяват, че ще запалят определени улици,
от този до този номер,
като ни казват да защитим определени места.
Варшава ул. "Лешно" 80/82
Снимката показва баща ми.
Това е татко.
Тази история не мога да обясня напълно.
Някакъв германски войник очевидно гледа в камерата
или нещо трябва да се е случило там.
Било е сива зона.
Имало забрана за правене на снимки,
но германците понякога си затваряли очите.
Ролята на Гживачевски като фотограф е съществена,
защото играе двойна роля.
Има камера
и може дори да прави снимки с ефрейтор от Вермахта,
но също така действа като шпионин, пренасяйки тайно изображения.
Ключовите детайли в тази снимка са прозорците
и фрагментът от сградата от другата страна на улицата.
Намерих снимка отпреди войната на тази къща
в градския архив,
където се вижда същият корниз.
Височината на прозорците е същата.
Извивката на трамвайните релси си личи ясно тук.
Този кадър е сниман от ъгъла на тази сграда.
Показва ситуацията през 1944 г. -
цялото гето е унищожено.
Все пак болничните сгради са оцелели.
Добро утро.
Ето тук е направил тези няколко снимки.
Прави серия от снимки.
Една, две, три, четири, пет, шест, седем...
Осем снимки са подредени точно в този ред
и го знаем, защото имаме негатива.
Имаме история.
Това са тайни снимки и никой германец не бива да научи.
Може да се видят лицата на тези хора.
Малките деца вървят...
Как се чувства човек,
когато знае, че е в точка,
от която няма връщане назад?
Трудно е за представяне, но може да се види в тези снимки.
Моля ви, погледнете:
камионът и прозорците се събират тук.
Ето ситуацията.
Тази жена върви и се обръща,
а на другата снимка се вижда краят на лакътя й,
или това свързва тези две снимки.
А тук...
трамвайните релси се свързват по този начин.
Създали сме едно синтетично изображение от четири снимки.
За мен е сбогуване с тези хора,
крачещи пред очите на Гживачевски, които минават и се отдалечават.
Прогонени от пожара, евреите са насочени към сборния пункт,
тъй наречения "умшлагплац".
Ранените и болните са екзекутирани на място.
Спасяването им е забранено.
После евреите са принудително заведени до железопътен коловоз
и са депортирани в неизвестна посока.
Влак, вероятно задвижван от локомотив, пристига на мястото.
Хората са подкарани на рампата,
натоварени са във вагоните
и влакът потеглил...
Влаковете на смъртта се отправили на изток към Треблинка.
Лешек се връща от мисията си, а филмът е в камерата.
Отива на разходка с годеницата си Мариша - моята майка.
Красива снимка на родителите ми, наистина трогателна.
Тук са майка ми и сестрата на баща ми.
Не знам коя е третата жена.
Леля Дануша - сестрата на баща ми.
Вижте контраста между живота им през пролетта, през април,
и унищожението на гетото. А там са родителите ми...
Това е чудесен пример
как Варшава е била разделена на два свята,
свързани топографски,
но на светлинни години разстояние.
Варшава ул. "Мокотовска" 65
Добро утро. Аз съм Мачей Гживачевски.
Баща ми е живял в този апартамент през войната.
Тук имаше голяма всекидневна.
Това беше коридорът към кухнята. Тук имаше баня.
Ще почукам.
Този негатив е бил проявен именно в това помещение.
А тук е входът към стълбището.
Тук имало мецанин,
където се криела малката Рома.
За кратко време живеех в малкото таванско помещение
над кухнята
и не можех да се движа.
Трябваше да бъда много тиха.
Двама германци живеели временно там.
Единият идвал сутрин, пиел кафе и четял вестника,
докато Рома се криела в мецанина.
Мисля, че тогава бях започнала да чета.
Можех да седя и да чета продължително време,
без да вдигам шум. И това спаси живота ми,
защото ако някой знаеше, че семейство Гживачевски
спасяват евреи, щяха да ги убият.
"Когато се върнах в гетото, научих, че пожарникарите изкарвали
куфари, пълни с вещи.
Тъй като нямат собственици, заявяват, че не е кражба.
Но германците го смятат официално за мародерство
и ни принуждават да прекратим тази практика.
Така че му слагаме край много бързо."
На преден план имаме трима пожарникари,
но отзад
има войник, който също прави снимка.
Гживачевски показва често срещана ситуация по време на Холокоста.
Германци снимат престъпленията си.
Това е улица "Новолипие" до улица "Смоча".
Това са снимки от "Доклада на Штроп".
Това е Штроп, генерал Юрген Штроп.
Забранил съм използването на камери по време на акции в гетото.
Но заповедта на Крюгер за изготвяне на доклад включваше снимки.
Всичко трябваше да се направи много бързо.
Подозирам, че полицията на СС е направила тези снимки.
Написах доклада "Вече няма еврейски квартал във Варшава"
за Хайнрих Химлер, за Крюгер и за себе си.
Ще е ценен материал за историята, за фюрера
за бъдещи изследователи на Третия райх,
за националистически поети и писатели,
а най-вече за документиране на усилията,
които нордическата раса и германците предприемат,
за да се отърват от евреите в Европа и по цялата планета.
"Почти всеки ден виждаме генерала от СС Юрген Штроп,
който ръководи цялата операция.
Вместо да гасим пожари, трябва да гледаме как гетото гори.
Вместо да спасяваме хора, безпомощно гледаме как страдат.
Постоянно сме под наблюдението на германската полиция и СС
и всеки опит за помощ може да донесе тежки последствия за нас."
Лешек е направил снимката, заставайки точно тук.
Гживачевски е рискувал живота си с тази снимка.
Застанал е зад пожарникарите.
Този най-близо до камерата очевидно гледа сградата,
но другият извръща глава.
Не бива да показват чувствата си.
Защото за нацистите всичко е наред.
"Така трябва да бъде!
Тези евреи трябва да скачат, защото не са човеци."
Но за пожарникарите има противоположни емоционални вектори.
"Евреите, останали да се крият,
са заклещени в горящите сгради и изгарят живи.
Цели групи, отрязани от пламъците, бягат към горните етажи,
а когато огънят ги застига,
се опитват да избягат, като скачат от балконите.
Цяло семейство - пет-шест души, скочи от прозорец и умря на място.
Нямаха изход,
а въпреки че имахме средствата, нямаше как да им помогнем."
Прилича на същото място.
Същата къща.
Може да се прецени по прозорците.
И тези балкони...
Това е същата сграда, която е снимал баща ми.
Или германците и баща ми са правили снимки на същото място.
Когато погледнеш балкона,
може да е същата сграда.
И на двете снимки може да се види трамвайна линия.
Балконът на третия етаж има същите подпори,
като на германската снимка прозорецът вляво е отворен,
а този вдясно е затворен. На снимката на баща ми е същото.
Сякаш е липсващата снимка, която не е могъл да направи.
След като прави предишната снимка, Лешек се е преместил тук.
А тук се е разиграла онази трагедия.
Това е злощастен, но дребен инцидент,
а все пак се събират няколко души.
Нормална човешка реакция.
Прави очевидна трагедията на онези хора.
Не е имало никой,
никой, който да им помогне. Не е имало такава възможност.
Не защото никой не искал, а защото никой не можел.
Тези две снимки разказват цялата история.
Германците се събират край телата на скочилите хора.
Очевидно е за мен. Но ако се вгледате отблизо,
можете да видите силует,
само глава и рамо.
Това са вероятно евреи, които излизат от бункер
или излизат през портата.
Тези две ситуации са сходни.
От една страна,
телата на тези, които са скочили през прозорците,
а от друга,
евреи, които излизат и скоро ще бъдат мъртви.
"Под руините на изпепелените сгради
още има евреи в мазетата.
Гледката на тези хора, измъквани оттам, ще ме преследва вечно.
Лица не на хора, а на полуживотни с отнесени и празни погледи.
Очите им се присвиват на слънчевата светлина,
прекарали са седмици в мрака на подземията.
Отслабнали от глад и ужас, парцаливите тела се движат.
Екзекутирани са масово.
Живите се свличат върху труповете на вече убитите.
Гетото е вече изпепелено и прилича на море от отломки,
мъртъв град,
сякаш поразен от мащабна катастрофа.
Истинска военна катастрофа."
Това, което е видял в гетото, му е въздействало дълбоко.
Може да се усети в дневника му. Съзрял е бързо.
Променил се е.
"След дните с безсънни нощи и безспирна работа се върнах вкъщи.
Настъпиха мирни дни, но не мога да свикна с тях.
Станах затворен.
Оттеглих се в мълчанието си като охлюв в своята черупка."
Носил е в себе си товара на това, което е видял.
Съмнявам се, че е говорил много за това.
Стигнахме края на този негатив.
Гживачевски снима годеницата си
и си прави автопортрет.
Ако някой попита:
"Кой е този пожарникар Гживачевски, който е бил в гетото?".
Най-краткият отговор е, че той е свидетел
в дълбоко екзистенциален смисъл,
в наистина екзистенциално значение.
Година и половина след Въстанието в гетото
взвод от бунтовници, воден от дядо ми Станислав Гживачевски,
тръгва оттук - "Мокотовска" 65, за да завземе щаба на Гестапо.
В това време баща ми е мобилизиран като пожарникар за въстанието.
Онзи ден е важна повратна точка.
Опитвам се...
Да вървим.
"Скъпа ми Рома,
на 1 август 1944 г.
избухна Варшавското въстание срещу германците.
Тогава ти беше при сестрите на милосърдието във Воломин.
Мама дойде да ме види
и заедно минахме през мазетата до Гживачевски.
Германците унищожаваха града по земя и въздух.
Въстанието от 1944 г. струва на Варшава към 200 000 убити,
остави безброй ранени
и сведе 80 процента от сградите до руини.
През януари 1945 г.
съветската офанзива най-сетне продължи отново.
Германците изчезнаха през нощта.
След като дойдоха съветските войски, отидохме във Воломин
в Ордена на милосърдието, за да научим какво е станало с теб.
Там открихме, че са те евакуирали."
Аз се върнах. Озовах се във Варшава.
Варшава беше неузнаваема. Беше напълно разрушена.
Изцяло и напълно разрушена.
Нямах представа къде са родителите ми и дали са оцелели.
Опитах се да потърся място, което да ми е познато.
И ти да видиш, една от сградите,
в която живеехме в Арийската част, беше останала невредима.
Влязох в сградата
и звънях на всички звънци, на които можах.
А на другата сутрин срещнах баща си.
Баща ми в онзи момент беше се свързал вече с майка ми,
или това беше краят на моята сага.
Централната еврейска историческа комисия разследва престъпленията
срещу еврейското население на Полша.
Затова Комисията събира
всякакви отпечатани, ръкописни и други материали.
Събираха също документи като снимки.
Знаем, че през 1946 г.
са имали пет снимки, правени от баща ви.
През същата година
е публикувана книгата "Въстанието във Варшавското гето" на Ж. Кермиш.
Жозеф Кермиш бил пионер в изследванията на Холокоста.
И е включил в книгата си снимките на баща ви.
Те са фотографски отпечатъци от първо поколение.
Съдържат ценни подробности отзад.
Описанията са много подробни.
Знаем кога и къде е правена снимката.
Предполагаме, че само фотографът е знаел това.
- Не мисля, че е... - Почеркът на баща ви?
Това е интересно.
Мисля, че е почеркът на Хилари Лакс.
Може би е донесъл тези няколко снимки през 1946 г.
Всички са оцелели през войната.
Родителите ми са се оженили през 1946 г. и са заживели в Гданск.
Баща ми искал да живее в Гданск. Искал да бъде моряк.
Завършил корабостроене в университета
и прекара остатъка от живота си в работа по кораби.
В това време семейство Лакс
се преместило в САЩ през 1951 г.
В края на 50-те татко получил писмо от Хилари,
който го молел да изпрати снимките,
правени по време на въстанието във Варшавското гето.
Когато татко бил изпратен с делегация
в корабостроителница в Билингам, северна Англия,
вероятно е изпратил тези 12 снимки от гетото.
Сигурно го е сметнал за по-сигурен начин да стигнат до САЩ,
без да бъдат цензурирани от комунистическите власти.
Бяхме под съветско управление
и всички контакти със САЩ бяха подозрителни.
Сега, след всички тези години,
Рома е единственият свидетел, живял в онези времена.
Тя е и единствената оцеляла от това семейство.
"Скъпа ми Рома,
искам тези снимки да останат като свидетелство за бъдещи поколения.
Мога да уредя нещо със списание "Лайф" или "Пост"
и дори да спечеля от това, но не искам такива пари.
Тези снимки трябва да бъдат съхранени в исторически архив.
Моля те да ми кажеш къде мислиш, че трябва да бъдат пазени."
Това са копията на 12-те снимки,
които получихме през 1992 г.
в Музея на Холокоста във Вашингтон.
Предполагам, че след смъртта на Хилари Лакс
семейството му е решило да ни дари тези снимки.
Ние веднага ги възприехме като нещо изключително уникално.
Тези 12 снимки бяха приети от нас за оригинални,
защото бяха единствените съществуващи копия тогава.
Но сега негативът е оригиналът.
И има 33 снимки от гетото.
Мъжът в средата е Хилари, а жената вдясно,
с шапката и кожената яка, е определено мама.
Според мен са вече от времето, когато е пристигнала в Ню Йорк.
Смяташе Лешек за брат. Част от семейството.
В същото време мисля, че я мъчеха демони от времето на оцеляване.
Мисля, че имаше посттравматичен стрес.
Помня, че беше хоспитализирана, вероятно след опит за самоубийство.
Сякаш беше свързано с преодоляване на старата история.
"Скъпа дъще,
ако тези мемоари имат някакво значение,
вероятно е да се съхрани споменът за тези позорни времена
и да се напомни на тези, родени в мир и благоденствие,
които вярват в ценностите на нашата цивилизация,
какво може да се случи в бъдеще,
ако допуснат да се отнасят с тях като с кучета.
Ето че някак стигнах до края на мемоарите си.
Всичко, случило се след това, е вече в твоята памет.
Аз съм Дорота Гживачевска. Дъщеря на Лешек.
- Можем да говорим на английски. - Вие как предпочитате?
Целият албум е за вас.
Збигнев Лешек Гживачевски.
Това е Варшавското гето.
Въстанието в гетото.
- Много се мъчех да не си го спомням. - Знам, знам...
- Лешек. - Познавате Лешек?
Разпознавате ли го?
Лешек и семейството му
направиха възможно аз и родителите ми да оцелеем.
Прекрасна снимка и красива майка.
- Благодаря. - Предполагам, че не е жива.
- Почина преди 11 години. - Съжалявам.
Извинете ме...
О, спомням си го.
През голяма част от живота си се опитвах да забравя всичко това.
За мен това е моето семейство.
Това е моята история.
Всички тези хора, които познавам, са умрели.
Трябва да го помним.
Част от историята е. Не само част от тази на евреите.
Ако не го помним, ще се случи отново.
Трябва да помним собствената си история.
Стига ми толкова.
Всяко семейство има история, а вие сте моята история.
Не е само моята история,
но и вашата история, тази на Полша.
Отчасти е историята на Америка, защото сме тук,
и отчасти заради това.
Рома, родителите й и Халина оцелели в Холокоста и емигрирали в САЩ
Лешек изпълнил мечтата си и останал свързан с морето
до края на живота си.
Приятелите му го помнят като моряк и любител фотограф
Мачей - синът на Лешек, е бил активист в демократичната опозиция
и "Солидарност" - движението, променило историята на Полша
Превод КРИСТИН БАЛЧЕВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО