Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Sada idemo u Poljsku
gdje otkriće nudi rijetki pogled iz prve ruke
na jedno od ključnih poglavlja holokausta.
Dokumenti imaju povijesnu vrijednost.
Ugledali su svjetlo dana nakon 80 godina.
Ovo je jedini postojeći negativ
ustanka u Varšavskom getu iz samog geta.
Slike su izraz neopisivih događaja.
Djelići života snimljeni na 33 fotografije.
Fotografije je snimio Grzywaczewski, 23-godišnji poljski borac.
Ustanak u Varšavskom getu bio je čin otpora
Židova protiv nacističkog režima tijekom holokausta.
Povjesničari smatraju te fotografije vrijednima
jer su jedine fotografije ustanka u getu
koje nisu snimljene za potrebe nacističke propagande.
NOVE FOTOGRAFIJE USTANKA U GETU
OTKRIVAJU UŽASE ŽIDOVSKOG OTPORA
Ta dokumentacija dočarava što bi obična osoba vidjela
i kako bi ta obična osoba percipirala
sve nevjerojatne stvari
koje su se događale u travnju 1943.
Većinu sam života nastojala sve to zaboraviti.
33 FOTOGRAFIJE IZ GETA
NEW YORK, 1968.
Draga moja kćeri,
riskirajući vlastiti život, Leszek je uspio snimiti niz fotografija.
Kontaktirao sam s njim prije 10 godina i zamolio ga da mi ih pošalje.
Primio sam nekoliko fotografija i čuvao sam ih do sada.
Te fotografije pričaju i našu priču.
Negativi su kod Leszeka.
Te fotografije nikada nisu objavljene.
Namjerno sam ih čuvao tako dugo kaneći ih objaviti
kada svijet počne zaboravljati te stvari.
Ne znam je li trenutak dobar, ali moje se vrijeme bliži kraju.
Tada je stan izgledao malo drukčije.
Pođimo izravno u očevu sobu.
Kada smo slagali njegove stvari nakon njegove smrti,
primijetili smo da se ove daske miču.
U tom skrivenom pretincu našli smo očeve dnevnike.
Sestra i ja nismo znali da ti dnevnici postoje.
Otac nam ih nikada nije spomenuo.
Nisu postojala zanimljivija vremena od ovih.
Dobra je godina za započinjanje dnevnika.
Bio sam na masovnom prosvjedu.
Atmosfera je bila mlaka. Nije bilo entuzijazma.
Govori su bili stereotipični.
Nacionalisti su vikali: "Dolje, Židovi!"
Vikao sam do promuklosti.
Ali to nije bitno. Imam završne ispite prekosutra.
Putem iz škole prijatelj reče:
"Uz rat iza ugla učenje je besmisleno."
U petak ujutro 1. rujna čuo sam:
"Zračni napad, zatvarajte prozore!"
To me probudilo.
Ugledao sam njemačke avione nad Varšavom.
Ne možemo nikamo. Nijemci skupljaju ljude za prisilni rad.
Stigle su brojne ophodnje SS-a.
Zaustavljaju koga god sretnu.
Zaposlene u njemačkim tvornicama su pustili.
Uhvaćene su okupili, odvezli
i ukrcali na vlakove.
Uhvatili su dva moja prijatelja.
Samo je Židovima gore nego nama.
"Zaklada za vizualnu povijest preživjelih holokausta". Dina Cohen.
Danas je 7. studenoga 1996.
Provodim intervju s Romanom Kaplan,
djevojačkog prezimena Laks, u Chevy Chaseu u SAD-u.
Intervju je na engleskom jeziku.
Gdje ste rođeni?
Rođena sam u Poljskoj. U Varšavi.
Možete li opisati svoju obitelj?
Otac mi je bio kemijski inženjer.
Radio je na vrlo prestižnom položaju.
U tvornici koja je proizvodila sapune, parfeme i svijeće.
Draga Roma,
zamolila si me da pišem o prošlosti
i o svemu što smo pretrpjeli u zloglasnim vremenima.
Bila si premlada da bi se sjećala.
Pišem ovo pismo,
ali ne znam imam li snage za to.
Naš se svijet raspao.
Bili smo Židovi i smatrali su nas "opasnošću" za Nijemce.
Bili smo neljudi. Rasa koju treba iskorijeniti.
Morali smo nositi trake s Davidovom zvijezdom.
Sva židovska poduzeća zaplijenili su Nijemci.
Kao i bankovne račune i ušteđevine.
Da bi nas izolirali od ostatka populacije,
Varšavski geto osnovan je u jesen 1940.
Bili smo ograđeni zidom.
Svi varšavski Židovi izvan geta preseljeni su onamo.
Geto su smanjili,
zbog čega smo se morali preseliti i ostaviti za sobom većinu imovine.
Ubrzo je u getu živjelo pola milijuna ljudi.
Siromaštvo židovskih masa raslo je svakodnevno.
Sjećam se da sam imala veliku lutku koju mi je darovao očev šef.
Zvala sam je Krystyna.
Sjećam se da je majka ušila dio nakita u lutku.
Novca je ponestalo.
Plaćeni posao nemoguće je naći: svi traže fiktivne poslove.
Sreo sam bivšeg školskog kolegu.
Radi u vatrogasnoj postrojbi. Na obuci.
Uz njegovu će me pomoć primiti.
Bio sam u Żoliborzu.
Na zvuk zvona vatrogasci su odjenuli uniforme,
stavili remene i kacige i postrojili se na dužnost.
Moja je majka živjela u ulici u blizini škole.
Moj ju je otac volio fotografirati.
Bila mu je omiljeni subjekt fotografija čitavog života.
Sviđa mi se Marysia.
Ima lijepe noge.
Puna je života i dobra je osoba.
Jasno je da se i ja njoj sviđam.
Marysia ima fotoaparat.
Kupio sam rolu filma.
Bilo ga je teško staviti u fotoaparat.
Trebalo mi je sat vremena s rukama pod dekom.
Dio sam filma uništio.
Nabavio sam aparat za uvećanje fotografija.
Nakon nekoliko neuspjeha fotografije su počele uspijevati.
Ta bi vještina mogla biti vrlo korisna u budućnosti.
Katkad priželjkujem pravu akciju da se mogu dokazati.
Alarm!
Jurimo kroz geto u natovarenom vatrogasnom vozilu.
Bio sam na ljestvama na prozoru na trećem katu.
Pričekao sam vodu pa ušao u zgradu.
Sve se zamračilo.
Gusti dim i para preplavili su me.
Kašljao sam. Oči su mi suzile.
Nisam mogao disati.
Noge su mi malaksale.
Čuo sam: "Izlazi!"
Iskočio sam kroz prozor!
Ubrzo nakon toga mjesto na kojem sam bio urušilo se.
Razgovarao sam sa Židovima.
Žive u velikoj bijedi.
Činilo mi se da razgovaram s ljudima osuđenima na istrebljenje.
Kadiš.
Za mene je to bila najstrašnija stvar na svijetu.
Zato što sam to neprestano slušala.
I nisam mogla znati što to znači.
Retrospektivno,
čini se da su Nijemci u početku vjerovali
da će se Židovi zatočeni u getima poubijati poput štakora
ili da će umrijeti od gladi i bolesti.
Tifus se brzo širio. Smrtnost je bila golema.
Do srpnja 1942. umrlo je 100.000 ljudi.
Dobio sam dozvolu za izlazak iz geta na "arijevsku stranu".
Vodio sam tvornicu koja je proizvodila sapune, parfeme i svijeće.
Bio sam posuđeni rob.
Svaki sam dan hodao 20 km do varšavskog predgrađa Praga i natrag.
Poljak Adamczewski
ovisio je o očevu vođenju tvornice.
Zato je moj otac do kraja imao posao na "arijevskoj strani".
Zato smo i uspjeli dobro živjeti.
Uvijek bi nam donio nešto hrane u geto.
Moji su roditelji na neki način usvojili mladu ženu
koja je tada imala oko 19 ili 20 godina. Zvala se Halina.
Bila je vrlo lijepa žena.
Mislim da su ove fotografije najstarije.
To je sigurno majka?
Tako je.
Koliko se sjećam, majka je bila glamurozna.
Bila je puna života. Bilo joj je jako stalo do izgleda i stila.
Kao i do njezina držanja.
Što se rata tiče,
nije ga često spominjala.
Pretrpjela je mnogo boli i nije željela potpuno razotkriti
što se dogodilo ni kojim redoslijedom.
Cijela njezina obitelj osim brata u Palestini je umrla.
I bila je svjesna toga.
Bila je siroče. Tražila je novu obitelj.
Pronašla ju je u Hilaryju i Janini Laks. -Da.
Trebala ih je da ne bi bila sama.
S vremenom se Varšavski geto organizirao.
Najviše su se krijumčarili hrana, razna roba
i sirovine iz radionica i tvornica koje su vodili Židovi iz geta.
To je nekima omogućavalo skroman život.
Glad se smanjila, a epidemija tifusa gotovo je nestala.
Saznao sam za očeve fotografije od svoje kćeri Marianne.
Obratio joj se znanac. Povjesničar.
Pitao ju je je li u rodu s Leszekom Grzywaczewskim.
Odgovorila je da joj je djed.
Rekao je da su mu fotografije u Muzeju holokausta u SAD-u.
Nazvala me i rekla:
"Tata, znaš za djedove fotografije?"
Rekao sam da znam da je puno fotografirao.
Ali ustanak u getu?
Nisam znao za to.
Radi obljetnice ustanka u getu
Muzej POLIN zamolio me da nađem još građe.
Gđa Zuzanna Schnepf pitala je: "Ima li još fotografija?"
Počeli smo opet tražiti očeve fotografije.
Neke su bile kod mene, druge kod sestre.
Bilo je materijala.
Nisam ih uspjela pregledati.
Vid mi je loš i nisam imala vremena
za pregledavanje svih negativa.
Što se uopće vidi na negativima?
Zamolila sam Macieja za pomoć. Pristao je.
Razvrstala sam materijale u kutije.
Ovo su vjerojatno fotografije...
Mislim da sam na tim fotografijama ja kao dijete.
Dok sam pregledavao negativ,
pomaknuo sam ruku
i ugledao Židove koje su vodili na Umschlagplatz.
Pogledao sam opet.
Vidio sam poznate fotografije i neke nepoznate.
Rekao sam svojoj ženi Bożeni: "Našao sam ih. Ovdje su."
Otac je umro prije više od 30 godina,
ali čini mi se kao je opet živ u mojem umu.
Nisam vjerovao da taj negativ postoji.
Osjećaj je bio nevjerojatan.
Dodirivali smo nešto što nije smjelo preživjeti.
I nitko nije vjerovao da je preživjelo.
Rijetki su trenuci za istraživače
u kojima osjetimo otvaranje prozora u prošlost.
Znala sam da su to jedine fotografije za koje trenutačno znamo
snimljene u Varšavskom getu tijekom ustanka,
a koje nisu snimili nacisti.
Fotografije holokausta neobične su
jer često isprva ne znamo što gledamo.
Samo oni koji znaju povijest znaju što prikazuju te fotografije.
Očito je bio nervozan. -I mutne su.
Perforacija je najviše oštećena blizu fotografija holokausta
snimljenih u tajnosti.
Možda je grubo premotavao film jer su mu se ruke tresle od emocija.
To je dokaz velike vrijednosti materijala,
ne samo fotografija,
ali i dokaz da je i sam film nositelj emocionalne povijesti.
VARŠAVA, GETO
Sjećam se da je djed živio s nama.
Sjećam se da sam jednog dana došla kući
i više nisam imala djeda.
Jednostavno su ga uhvatili tijekom "łapanke".
To znači
da su ga uhvatili na ulici.
Draga kćeri,
22. srpnja 1942.
Nijemci su započeli likvidaciju Varšavskog geta.
Zvali su to "deportacijom na istok".
Nijemci su govorili Židovima
da ih sele u bolji svijet.
Svaki iseljeni Židov smije ponijeti 15 kg prtljage.
Smiju se nositi novac, nakit, zlato i ostali vrijedni predmeti.
Ponesite hrane za tri dana.
Geto su opkolile latvijske i ukrajinske postrojbe.
Nijemci su s pomoću njih okupljali na tisuće ljudi na dan
i deportirali ih preko "Umschlagplatza".
U to vrijeme nitko nije znao za logore smrti.
Puno smo poslije čuli za Treblinku.
S vremenom,
"učinkovitost" plinskih komora bila je oko 5000 trupala na dan.
Nijemci su poznati po organizacijskim vještinama.
Moj je otac vodio moju majku na plovidbu brodom u Varšavi.
Kada su Nijemci započeli likvidaciju geta
i deportirali ljude u logore smrti,
jedrio je s Marysiom na rijeci Visli.
Takav je bio život. Život se odvijao.
Zrak, sunce, mreškanje vode, tišina i mir.
Kao da rat i ne postoji.
Marysia i ja sunčali smo se cijeli dan.
Tijek događaja nezaustavljivo nas gura nečemu neizbježnom.
Braku.
Kupio sam rolu filma. Snimali smo.
Nikad neću zaboraviti suton i Varšavu kako tone u plavkastu maglicu.
Nitko ne zna što će biti.
Govorka se da bismo mogli dijeliti sudbinu Židova.
Sjećam se
da su mnogo ljudi okupljali na jednom trgu.
Nijemci su ih tjerali da hodaju
pa bi izvlačili ljude iz gomile.
Sjećam se i prijatelja svojih roditelja
i djevojčice otprilike moje dobi.
Dijete su izvukli iz gomile.
Roditelji su me očajnički skrivali svojim kaputima.
Zasad su Židovi koji rade u njemačkim vojnim tvornicama
pošteđeni deportacije.
Uspjeli smo se skloniti u tvornicu "Schultz".
Moj je otac uspio naći posao
za moju majku u getu na šivanju njemačkih uniformi.
Nadao se da će na taj način zaštititi moju majku.
A ja sam morala biti u bačvi pored moje majke.
Imala sam pet godina. Nisam uživala u tome.
Uz Schultzovo odobrenje
radio sam za Adamczewskog na "arijevskoj strani".
Ubrzo, uz pomoć mojeg kolege g. Miśkiewicza
prokrijumčarili smo te iz geta na "arijevsku stranu".
Radne su skupine prelazile na "arijevsku stranu".
Otac je podmitio čuvare na ulazu
kako bih ja mogla izaći s gomilom.
Naravno, užasno se bojao. Da su me Nijemci vidjeli,
to bi bio moj kraj.
Nije se odvajao od skupine koja je izlazila.
Tada je jedan od...
Tada se jedan od vojnika zabrinuo
da je otac previše blizu "arijevske strane."
Izvukao ga je iz gomile i pretukao.
Otac je izgubio oko.
Željela sam potrčati do oca.
Ali jasno mi je dao do znanja da želi da odem.
To sam i učinila.
Učinili smo to u zadnji čas.
Svi su Schultzovi radnici izvedeni radi "probira".
48 su nas sati segregirali poput stoke prije klanja.
Polovicu su ljudi odmah deportirali u plinske komore Treblinke.
Sva djeca i većina žena bila je izgubljena.
U dva mjeseca nacisti su ubili 300.000 ljudi.
Generalni guverner naređuje
da će Židovi koji napuste svoj okrug
biti kažnjeni smrću.
Osobe koje skrivaju Židove primit će istu kaznu.
Na "arijevskoj strani"
dočekala me žena očeva kolege.
Bila sam opasnost za ljude koji su me skrivali
jer sam očito bila židovsko dijete.
Nisam ostajala dulje od nekoliko dana na jednom mjestu.
Barem se ja tako toga sjećam.
A onda su me predali sestrama milosrdnicama.
Bojala sam se jer mislim da sam tada shvatila
da će me ubiti pronađu li me.
Štošta se promijenilo kod kuće.
Otac spava na kratkom i uskom kauču.
Majka je iscrpljena. Srce je boli. Nervozna je.
Ignorira moguće opasnosti,
ali priznajem da je moralni stup doma
u svakom trenutku sumnje i očaja.
Naglo i neočekivano
uselile su se dvije žene: Halina Bielawska i Janina.
Iselili su ih. Nemaju kamo otići.
Zato su s nama.
Jedna od tih žena bila je Halina Hirszbajn.
Poznata i pod prezimenom Bielawska.
Dakle, Hirszbajn Halina? -Da.
- Rođena je 1920.? - Da. Kao i moj otac.
Bielawska...
Adresa nakon rata: 8/16, Ul. Wilcza.
Blizu je Ul. Mokotowska gdje je živio moj otac.
Ondje su se skrivali i međusobno si pomagali...
Druga je osoba bila Janina Laks.
8/16, Ul. Wilcza. Adresa je ista.
Moju su majku prokrijumčarili iz geta.
Primila ju je obitelj s kojom je provela čitav rat.
Prezivali su se Grzywaczewski.
Mene nisu željeli primiti jer sam predstavljala opasnost,
a i bili su vrlo aktivni u poljskom otporu.
Kad je majka izašla iz geta,
vrlo brzo ju je primila obitelj Grzywaczewski.
Mislim da je to bilo planirano, a ne slučajno.
Mislim da imam narukvicu u sefu.
Ta je narukvica možda dio njezina nakita
kojim je preživjela.
To sam baš govorio.
To pouzdano znam. Ispričala mi je
da je njezina obitelj izrađivala nakit
od malih zlatnih poluga.
Neobično izgleda. -Od dijelova su nakita preživljavali.
Ta se narukvica mogla rastaviti na dijelove
i pretvoriti u novac.
Ne znam kako je majka promijenila identitet.
Možda su joj Laksovi pomogli?
To je morao biti netko...
Grzywaczewski?
Vjerojatno su nekako bili upleteni.
Kako su obitelj Laks i Halina
završili kod obitelji Grzywaczewski je misterij.
Gdje su se upoznali?
Mislim da su se znali prije rata
i da su bili prijatelji, ali to je samo pretpostavka.
Možete li doći ovamo?
Ovo su spisi preživjelih.
Procjenjuje se
da je oko 10% poljskih Židova
iz 1939. preživjelo.
Znači, samo 300.000 od tri milijuna. -Tako je.
Ovdje su Halina Hirszbajn, odnosno Pelagia Bielawska.
"Pelagia" piše na lažnim papirima koju su bili korisni
kada su časnici SS-a
ušli u stan u Ul. Wilcza.
Imali smo arijevske isprave.
Gđa Grzywaczewski našla je stan za moju majku
kada nisam mogla ostati kod sestara milosrdnica.
Kada sam živjela s majkom, netko ju je vjerojatno uočio.
Sjećam se da je bio mrak.
Jedna od najstrašnijih stvari do danas za mene su
koraci, zvuk koraka
i ljudi koji se uspinju stubama.
Majka je otvorila vrata. Došla su trojica.
Dvojica u uniformi SS-a i jedan civil.
Doušnik je sjeo na moj krevet i obratio mi se na židovskom.
Kako se zoveš, malena?
Nisam razumjela taj jezik.
Pogledala sam ga i nevino mu rekla:
"Žao mi je, ali ne razumijem njemački." SS-ovci su tad otišli.
Neugodan incident.
Pretražili su Halinin i Janinin stan.
Završilo je mitom, ali prijetnja je bila stalna.
Stan je bio razotkriven.
Završio sam časničku obuku i dodijeljen sam IV. jedinici.
Sjedim u sobi u barakama.
Na novim nam ispravama pišu činovi. Ja sam desetnik.
Pukovnik nam je održao govor.
Trebamo oživjeti duh Varšavske vatrogasne postrojbe
i pretvoriti je u discipliniranu, vojnu organizaciju.
Postoji tajna vatrogasna organizacija "Skała".
Narednikov sin želi me regrutirati.
Ul. Chłodna i barake Mirowskie, gdje je bila IV. jedinica,
dijelile su dvije strane geta.
Vatrogaci iz otpora "Skała"
pomagali su židovskoj populaciji koliko su mogli.
Ovdje su nekoć bile pruga
i kanalizacijski šaht
kroz koje se pružala pomoć Židovima.
Oružje i streljivo prije ustanka u getu.
Draga kćeri,
samo je oko 40.000 Židova preostalo u getu.
Otišao sam u zadnji tren. Primila me obitelj Miśkiewicz.
Ubrzo nakon toga, 19. travnja 1943. počeo je ustanak u Varšavskom getu.
Šačica loše naoružanih ljudi
odupirala se tenkovima i strojnicama gotovo mjesec dana
bez tračka nade za preživljavanje.
Za Židove je bila večer uoči Pashe.
Bila je noć Sedera. Što tada Židovi slave?
Izlazak iz Egipta.
Tema Pashe je sloboda.
A ti su Židovi bili zatočeni
i suočeni sa sigurnom smrću.
Nijemci su opkolili zidove geta.
Stigle su postrojbe.
I ukrajinske postrojbe.
Stigli su vlakovi za deportiranje Židova.
I tada su se Židovi odlučili pobuniti.
Prvi je dan bio pun ushita. Bilo je uzbudljivo.
Nijemci su se povukli iz geta.
Nadljudi, divovi, sva snaga Njemačke...
A što je uspjela ta mala skupina mladih Židova?
Primorati ih na povlačenje.
Bili su hrabri.
I inovativni. Rabili su Molotovljeve koktele.
Imali su pištolje. I drugo oružje.
Imali su još nešto što Nijemci nisu mogli predvidjeti.
Bili su spremni boriti se do smrti
jer nisu imali izbora. Ionako su bili osuđeni na smrt.
A ljudi koji se bore za vlastiti život
i za život svoje zajednice
spremni su na sve kako bi ih sačuvali.
Geto je bio iza zidina tijekom ustanka.
Poljaci praktički nisu smjeli ulaziti.
Ali ovo su fotografije ukradene unutar geta.
To je film malog formata dizajna s pola kadra
s oštećenom perforacijom.
- Na jednoj strani. - Koji je fotoaparat?
Pada mi na um "Korelle K" proizvođača "Kochmann" iz 1932.
Kaseta je na jednoj strani, špula na drugoj.
Kaseta je bila kombinirana,
što je stvaralo otpor pri pomicanju filma.
Zupčanik bi oštetio perforaciju
i onemogućio pomicanje filma za 20 mm.
Trebalo je snimiti crni kadar
da bi se film dovoljno pomaknuo
kako se kadrovi ne bi preklapali.
Međutim, kod snimanja akcijskih prizora
i skrivanja fotoaparata
to bi moglo uzrokovati preklapanje kadrova.
Sićušan je. Lako se može sakriti.
Stane u džep.
Prošao je mjesec užasnih događaja
koji bi mogli trajno obilježiti umove mladih.
Nazvali su me i naredili da se javim na dužnost u jedinici.
Marysia je ljuta što idem u geto, a ne njoj u posjet.
U getu se odvija čisti pakao.
Kolege govore o odlučnosti Židova.
O borbenom duhu čitave židovske populacije.
Nijemci trpe teške gubitke.
Moraju osvajati kuću po kuću.
Ne uzimaju zarobljenike.
Bjesne bitke.
Živio sam na području iz kojega smo uklonjeni
kada je geto stvoren.
Na neki se način stvaranje geta
i moja sudbina preklapaju.
Te slike iz djetinjstva i dalje su mi u glavi.
Ovu je fotografiju snimio Leszek.
Ovdje je bio ulaz u geto iz Ul. Nalewki.
Označio sam ovu goruću zgradu na karti.
Ovdje je.
Ova je fotografija snimljena s ove točke.
I prikazuje ovo područje.
Prvo su snimljene ove fotografije.
To sugerira da je film stavljen
s ciljem dokumentiranja povijesti.
Ovdje se vjerojatno vidi njemački vojnik koji osigurava da zgrade izgore.
Nijemci pale čitave zgrade da bi slomili Židove.
Ne smijemo gasiti požare.
Smijemo samo zaštititi njemačke tvornice
i spriječiti širenje požara u druge dijelove Varšave.
Nakon dvije noći bilo mi je dosta.
Od iscrpljenosti sam sjeo na drvene daske.
Deset dana na dužnosti nisam se ni razodijevao noću.
Stalno smo bili okruženi požarima.
Ovako to obično ide:
Nijemci nas obavijeste o požaru u određenim ulicama.
Jave nam kućne brojeve.
Narede nam koje lokacije treba zaštititi.
VARŠAVA, UL. LESZNO BR. 80/82
Na fotografiji je moj otac.
Ovo je moj otac.
Ovo je priča koju ne mogu u potpunosti objasniti.
Njemački vojnik očito gleda u fotoaparat.
Nešto se očito zbivalo.
Bila je to siva zona.
Fotografiranje je bilo zabranjeno,
ali katkada bi Nijemci ljudima progledali kroz prste.
Grzywaczewskijeva uloga fotografa je ključna
jer je imao dvije uloge:
imao je fotoparat
i mogao se fotografirati s desetnicima "Wehrmachta",
ali radio je i kao špijun i krijumčario fotografije.
Ključni detalji na ovoj fotografiji su prozori
i djelić zgrade preko puta.
Pronašao sam predratnu fotografiju te kuće
u gradskom arhivu
koja prikazuje isto mjesto.
Visina prozora je identična.
Jasno se vidi skretanje tramvajskih tračnica.
Ta je fotografija snimljena iz kuta ove zgrade.
Ovo prikazuje situaciju 1944.
Čitav je geto uništen.
Međutim, bolničke su zgrade preživjele.
Dobro jutro.
Ovdje je snimio tih nekoliko fotografija.
Snimio je niz fotografija.
Jedan, dva, tri, četiri, pet, šest, sedam...
Osam fotografija ovim redoslijedom.
Znamo to jer imamo negativ.
Pa imamo priču.
To su tajne fotografije. Nijemci ne smiju saznati.
Vide se izrazi lica tih ljudi.
Mala djeca su...
Kako se osjećati
kad znate da ste na točki
s koje nema povratka?
Teško je to i zamisliti, ali to se vidi na tim fotografijama.
Pogledajte.
Kamion i prozori preklapaju se ovdje.
Situacija je sljedeća:
ova žena hoda i okreće se,
a na drugoj se fotografiji vidi kraj njezina lakta,
što povezuje te dvije fotografije.
A ovdje...
Tramvajske tračnice spajaju se više-manje.
Stvorili smo jednu sintetičku sliku iz četiriju fotografija.
Za mene je to oproštaj od tih ljudi
koji prolaze pred očima Grzywaczewskog i nestaju.
Židove istjerane požarima odvode na točku okupljanja.
Takozvani "Umschlagplatz".
Ranjene i bolesne pogube na mjestu.
Spašavanje je zabranjeno.
Zatim Židove prisilno vode do pruge
i deportiraju na nepoznato odredište.
Vlak koji je vjerojatno gurala lokomotiva došao je na "Umschlagplatz".
Ljude su prisilili na rampu,
ukrcali su ih u vagone
i vlak je otišao.
Vlakovi smrti išli su na istok u Treblinku.
Leszek se vratio sa svoje misije. Imao je film u fotoaparatu.
Šetao je s Marysijom, svojom zaručnicom i mojom majkom.
Divna fotografija mojih roditelja. Jako je dirljiva.
Ovo su moja majka i očeva sestra.
Ne znam tko je treća žena.
Teta Danusia, očeva sestra.
Pogledajte kontrast između njihovih života u proljeće u travnju
i razaranja u getu. A ovdje moji roditelji...
Ovo je sjajan primjer
kako je Varšava bila podijeljena na dva svijeta
koja su bila topografski povezana,
ali bila su miljama razdvojena.
VARŠAVA, UL. MOKOTOWSKA, BR. 65
Dobro jutro. Ja sam Maciej Grzywaczewski.
Moj je otac živio u ovom stanu tijekom rata.
Ovdje je bila dnevna soba.
Ovaj je hodnik vodio u kuhinju. Ovdje je bila kupaonica.
Pokucat ću.
A ovaj je negativ razvijen u ovoj prostoriji.
Ovdje je ulaz na stubište.
A ovdje je bio mezanin
gdje se skrivala malena Roma.
Kratko sam vrijeme boravila na tom sićušnom tavanu.
Bio je iznad kuhinje.
Nisam se mogla micati.
Morala sam biti jako tiha.
Dva su Nijemca privremeno živjela ovdje.
Jedan bi došao ujutro, pio kavu i čitao novine
dok se Roma skrivala u mezaninu.
Mislim da sam tada počela čitati.
Mogla sam dugo sjediti i čitati
u potpunoj tišini. To mi je spasilo život.
Da je netko saznao da obitelj Grzywaczewski skriva Židove,
ubili bi ih.
Po povratku iz geta saznao sam da vatrogasci prisvajaju
kovčege pune osobne imovine.
Budući da nema vlasnika, tvrde da to nije krađa.
Međutim, Nijemci službeno to smatraju pljačkom
i žele da dokinemo tu praksu.
Stoga smo je jako brzo zaustavili.
U prvom su planu tri vatrogasca,
ali u pozadini
vidi se vojnik koji također fotografira.
Grzywaczewski je snimio situaciju koja je bila česta tijekom holokausta.
Nijemci su fotografirali svoje zločine.
Ovo je Ul. Nowolipie blizu Ul. Smocza.
Ovo su fotografije Stroopova izvještaja.
Ovo je general Jürgen Stroop.
Zabranio sam fotografiranje tijekom akcija u getu.
Ali naredbe generala Krügera o izvještaju uključivale su fotografije.
Sve se moralo brzo obaviti.
Nagađam da je Sigurnosna policija snimila te fotografije.
Napisao sam izvještaj "Više nema židovskog okruga u Varšavi!"
za Heinricha Himmlera, za Krügera i za sebe.
Bit će vrijedna građa za povijest, za Führera
i buduće istraživače Trećeg Reicha,
za nacionalističke pjesnike i pisce,
a pogotovo za dokumentiranje naših napora
koje nordijska rasa i Nijemci poduzimaju
kako bi istrijebili Židove u Europi i čitavom svijetu.
Gotovo svaki dan viđamo generala Jürgena Stroopa
koji vodi cijelu operaciju.
Umjesto gašenja požara, moramo gledati kako geto gori.
Umjesto spašavanja ljudi bespomoćno gledamo njihovu patnju.
Pod stalnim smo nadzorom njemačke policije i SS-a.
Svaki pokušaj pomoći mogao bi imati teške posljedice za nas.
Leszek je snimio fotografiju točno na ovome mjestu.
Grzywaczewski je riskirao tom fotografijom.
Stajao je iza vatrogasaca.
Onaj bliži fotoaparatu očito je gledao zgradu,
ali drugi je odvratio pogled.
Ne smiju otkrivati svoje emocije.
Za naciste je sve bilo u redu:
"Tako bi i trebalo biti!"
"Židovi bi i trebali skakati jer nisu ljudi."
Ali vatrogasci osjećaju suprotne emocije.
Skriveni Židovi
zatočeni su u gorućim zgradama i gore živi.
Skupine blokirane plamenom bježe na gornje katove,
a kada vatra dođe do njih,
pokušavaju pobjeći skakanjem s balkona.
Cijela je obitelj od pet ili šest članova skočila s prozora i poginula.
Nisu mogli izaći.
Iako smo im mogli pomoći, nismo ništa smjeli učiniti.
To izgleda kao to mjesto.
Ista kuća.
Vidi se po prozorima.
A ovi balkoni...
Tu je zgradu moj otac fotografirao.
Nijemci i moj otac fotografirali su isto mjesto.
Kada se pogleda balkon,
to bi mogla biti ista zgrada.
Na objema se fotografijama vide tramvajski vodovi.
Balkon na trećem katu ima iste balkonske stupove.
Na njemačkoj je fotografiji prozor na lijevoj strani otvoren.
Onaj na desnoj strani je zatvoren. Na očevoj je fotografiji isto tako.
Kao da je to fotografija koju nije uspio snimiti.
Nakon prethodne fotografije Leszek se premjestio ovamo.
Ovdje se dogodila ta tragedija.
Ovo je nesretna, ali manja nesreća.
Nekoliko je ljudi prišlo.
Normalna ljudska reakcija.
To tragediju tih ljudi čini još očitijom.
Nije bilo nikoga.
Nitko im nije mogao pomoći. To je bilo nemoguće.
Nije bila riječ o tome da im nitko nije želio pomoći. Nije mogao.
Ove dvije fotografije pričaju cijelu priču.
Nijemci su se okupili oko tijela osoba koje su skočile.
Meni je to očito. Ali pogledate li pobliže,
možete vidjeti siluetu,
samo njegovu glavu i ramena.
To su vjerojatno Židovi koji izlaze iz bunkera
ili izlaze iz zgrade.
Te su dvije situacije slične.
S jedne strane,
tijela ljudi koji su skočili kroz prozor.
S druge strane,
Židovi izlaze i uskoro će biti mrtvi.
Ispod ruševina izgorjelih zgrada
još ima Židova u podrumima.
Prizor tih ljudi koje izvlače odande progonit će me zauvijek.
To nisu lica ljudi, nego poluživotinja s luđačkim, praznim pogledom.
Škilje na Sunčevu svjetlu.
Proveli su tjedne u mraku podruma.
Oslabljena od gladi i užasa, njihova se prljava tijela u dronjcima pomiču.
Pogubljuju ih masovno.
Živi se ruše preko trupala ubijenih.
Geto je sada spaljen do temelja i sliči moru otpada,
mrtvom gradu.
Kao da ga je pogodila golema katastrofa.
Katastrofa rata.
Ono što je vidio u getu duboko ga je pogodilo.
To se vidi u dnevniku. Naglo je ostario.
Promijenio se.
Nakon tih dana besanih noći i stalnog rada vratio sam se kući.
Nastupili su dani mira, ali ne mogu se naviknuti na njih.
Postao sam povučen.
Povukao sam se u svoju tišinu, poput puža u kućicu.
Nosio je teret onoga što je vidio u sebi.
Sumnjam da je često to spominjao.
Došli smo do kraja ovog negativa.
Grzywaczewski fotografira svoju zaručnicu
i snima autoportret.
Ako netko pita:
Tko je taj vatrogasac Grzywaczewski iz geta?
Kratki je odgovor da je svjedok
u egzistencijalnom smislu,
u duboko egzistencijalnom smislu.
Godinu i pol nakon ustanka u getu,
vod pobunjenika koje je vodio moj djed Stanisław Grzywaczewski
krenuo je iz Ul. Mokotowska 65 zauzeti sjedište Gestapa.
A mojeg oca su mobilizirali kao vatrogasca za Varšavski ustanak.
Taj je dan bio važna prekretnica.
Pokušavam...
Krenimo.
VARŠAVA, 1944.
Draga moja Roma,
1. kolovoza 1944.
izbio je Varšavski ustanak protiv Nijemaca.
U to si vrijeme bila kod sestara milosrdnica u Wołominu.
Mama me posjetila.
Zajedno smo kroz podrume otišli do Grzywaczewskih.
Nijemci su uništavali grad s kopna i iz zraka.
Ustanak 1944. Varšavu je stajao oko 200.000 života,
mnogi su ozlijeđeni,
a 80% kuća sravnjeno je sa zemljom.
U siječnju 1945.
sovjetska ofenziva napokon je opet krenula.
Nijemci su nestali preko noći.
Nakon dolaska sovjetskih postrojbi otišli smo u Wołomin
potražiti sestre milosrdnice da bismo saznali što je s tobom.
Ondje smo saznali da si evakuirana.
Vratila sam se u Varšavu.
Nisam je prepoznala. Bila je uništena.
Uništena do temelja.
Nisam znala gdje su mi roditelji ni jesu li preživjeli.
Pokušala sam pronaći neko poznato mjesto.
Jedna od zgrada
u kojoj smo živjeli na "arijevskoj strani" bila je netaknuta.
Ušla sam u zgradu.
Zvonila sam svim stanarima.
Iduće sam jutro srela oca.
Moj je otac tada već kontaktirao s mojom majkom.
To je bio kraj moje sage.
Centralna komisija za židovsku povijest istražuje njemačke zločine
protiv poljske židovske populacije.
Zato Komisija prikuplja
svu tiskanu, pisanu i ostalu građu.
Prikupljali su i dokumente poput fotografija.
Znamo da su 1946.
imali pet fotografija koje je snimio vaš otac.
Te iste godine
objavljen je "Ustanak u Varšavskom getu" J. Kermisha.
J. Kermish bio je pionir istraživanja holokausta.
Uključio je fotografije vašeg oca u svoju knjigu.
Ovo su ispisi fotografija prve generacije.
Sadržavaju vrijedne pojedinosti na poleđinama.
Ovi su opisi vrlo detaljni.
Znamo gdje i kada su fotografije snimljene.
Prepostavljamo da je to samo fotograf znao.
- Mislim da to nije... - Rukopis vašeg oca?
To je zanimljivo.
Mislim da je to rukopis Hilaryja Laksa.
Možda je on donio tih nekoliko fotografija ovamo 1946.
Svi su preživjeli rat.
Moji su se roditelji oženili 1946. i preselili u Gdanjsk.
Otac je želio živjeti u Gdanjsku. Želio je biti mornar.
Završio je studij brodogradnje
i ostatak je života radio na brodovima.
A obitelj Laks
preselila se u SAD 1951. godine.
U kasnim 1950-ima otac je dobio pismo od Hilaryja.
Tražio je da mu pošalje fotografije
snimljene tijekom ustanka u Varšavskom getu.
Kada su oca po dužnosti poslali
na brodogradilište u Billinghamu,
vjerojatno je tada poslao tih 12 fotografija iz geta.
Mislim da je vjerovao da će tako sigurnije stići do SAD-a
te izbjeći cenzuru i komunističke vlasti.
Bili smo pod sovjetskom vlašću.
Svi su kontakti s SAD-om bili sumnjivi.
Sada,
Roma je jedina svjedokinja iz tog doba.
Samo je ona još živa.
Draga moja Roma,
želim da ove fotografije ostanu dokaz za buduće generacije.
Mogao bih kontaktirati s časopisom "Life" ili "Post"
i nešto i zaraditi, ali ne želim takav novac.
Te fotografije pripadaju u povijesne arhive.
Javi mi gdje bi ih željela pohraniti.
Ovo su kopije 12 fotografija
koje smo primili 1992. godine
u Memorijalnom muzeju holokausta u Washingtonu u SAD-u.
Prepostavljam da je nakon smrti Hilaryja Laksa
obitelj fotografije odlučila donirati nama.
Smjesta smo ih smatrali vrlo posebnima.
Tih smo 12 fotografija smatrali originalima
jer druge kopije nisu postojale u to doba.
Sada je negativ original.
Postoje 33 fotografije iz geta.
Muškarac u sredini je Hilary, a žena zdesna
s kapom i krznenim ovratnikom je majka.
Mislim da su ovo fotografije iz New Yorka.
Leszeka je smatrala bratom. Obitelji.
Mislim da su je progonili demoni iz doba preživljavanja.
Mislim da je patila od PTSP-a.
Bila je hospitalizirana. Možda zbog pokušaja samoubojstva.
Vjerojatno se borila s prošlošću.
Draga kćeri,
ako ovaj memoar ima bilo kakvu vrijednost,
to je očuvanje sjećanja na ta zloglasna vremena
i podsjećanje rođenih u miru i prosperitetu
koji vjeruju u vrijednosti civilizacije
na ono što se može zbiti u budućnosti
ako dopuste da ih tretiraju kao pse.
Vidiš, nekako sam došao do kraja svojeg memoara.
Sve što se dogodilo poslije već je u tvojem sjećanju.
Ja sam Dorota Grzywaczewska. Leszekova kći.
Možemo na engleskom ako želite. -Kako god vi želite.
Cijeli je album za vas.
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
Ovo je Varšavski geto.
Ustanak u getu.
Jako sam se trudila to zaboraviti. -Znam...
Leszek. -Prepoznajete ga?
Prepoznajete ga?
Leszek i njegova obitelj
omogućili su meni i mojim roditeljima da preživimo.
Divna fotografija i prelijepa majka.
- Hvala. - Pretpostavljam da je umrla.
Umrla je prije 11 godina. -Moja sućut.
Ispričavam se...
Sjećam se ovoga.
Veći sam dio života nastojala zaboraviti sve ovo.
Znate, za mene je ovo moja obitelj.
Ovo je moja povijest.
Ovo su sve ljudi koje sam poznavala, a umrli su.
Pa moramo to pamtiti.
To je dio povijesti. Ne samo židovske.
Zaboravimo li to, ponovit će se.
Moramo pamtiti vlastitu povijest.
Ne mogu više.
Svaka obitelj ima povijest. Vi ste moja povijest.
Ovo nije samo moja povijest
nego i povijest vaše Poljske.
Djelomično i povijest Amerike jer smo ovdje
djelomično i zbog ovoga.
ROMA, RODITELJI I HALINA PREŽIVJELI SU HOLOKAUST I EMIGRIRALI U SAD.
LESZEKU SE ISPUNIO SAN I OSTAO JE UZ MORE
DO KRAJA ŽIVOTA.
PRIJATELJI GA PAMTE KAO MORNARA I AMATERSKOG FOTOGRAFA.
LESZEKOV SIN MACIEJ BIO JE AKTIVIST DEMOKRATSKE OPORBE
I POKRETA "SOLIDARNOST" KOJI JE PROMIJENIO POLJSKU POVIJEST.
MEDIATRANSLATIONS