Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Nyní se přesuneme do Polska,
kde došlo k objevu, jenž nabízí unikátní přímý pohled
na jednu z nejzásadnějších událostí holokaustu.
Dokumenty, které spatřily světlo světa po 80 letech,
mají obrovskou historickou hodnotu.
Toto je jediný dochovaný negativ na světě
zachycující povstání varšavského ghetta zevnitř.
Snímky vyjadřující nevyjádřitelné.
Střípky života zachycené na 33 fotografiích.
Fotky pořídil 23letý polský hasič Grzywaczewski.
Povstání varšavského ghetta představovalo za holokaustu
akt vzepření Židů proti nacistickému režimu.
Podle historiků spočívá hodnota snímků v tom,
že jako jediné známé zachycují povstání ghetta
nikoli pro účely nacistické propagandy.
DOSUD NESPATŘENÉ SNÍMKY VARŠAVSKÉHO GHETTA
V RODINNÉ SBÍRCE NALEZENY NOVÉ SNÍMKY
POVSTÁNÍ VARŠAVSKÉHO GHETTA
Na těch fotografiích vidíme,
jak ty neuvěřitelné události,
k nimž v dubnu 1943 došlo,
vnímal, viděl a zachytil obyčejný člověk.
Většinu života se na to všechno snažím zapomenout.
33 FOTOGRAFIÍ Z GHETTA
NEW YORK 1968
Drahá dcerunko,
Leszkovi se s nasazením života podařilo pořídit sérii fotografií.
Před 10 lety jsem ho kontaktoval a požádal ho, aby mi je poslal.
Pár snímků mi přišlo a mám je doposud u sebe.
Ty fotky vyprávějí i náš příběh.
Negativy má u sebe Leszek.
Ty fotografie nikdy nikdo nepublikoval.
Schválně je u sebe mám tak dlouho. Chtěl jsem je zveřejnit ve chvíli,
kdy lidé začnou na tyhle věci zapomínat.
Nevím, jestli už nastal správný čas, ale ten můj se krátí.
Tehdy to tady vypadalo trochu jinak.
Pojďme hned sem, tady býval tátův pokoj.
Když jsme po tátově smrti vyklízeli,
všimli jsme si, že v tomhle místě se hýbou parkety.
A v té skrýši jsme našli tátovy deníky.
Ani já, ani sestra jsme o existenci těch deníků nevěděli.
Otec nám o nich nikdy neřekl.
Žiju v době, která je zdaleka nejzajímavější.
Na založení deníku jsem si vybral dobrý rok.
Šel jsem dneska na obrovskou demonstraci.
Nálada byla vlažná, žádný zvláštní zápal.
Projevy byly stereotypní.
Nacionalisti křičeli: "Pryč s Židy."
Já křičel, dokud jsem nezačal chraptět.
Na ničem z toho teď ale nesejde, pozítří totiž maturuju.
Cestou ze školy jeden spolužák řekl,
že s válkou počítá natolik, že už se na tu zkoušku ani neučí.
V pátek 1. září ráno jsem uslyšel:
"Letecký poplach, zavřete okna!"
Probudilo mě to.
A nad Varšavou jsem uviděl první německá letadla.
Dneska sedíme všichni doma,
protože Němci nahánějí lidi na nucené práce.
Objevila se spousta hlídek vojáků, policie i SS
a začaly zastavovat a legitimovat všechny, na koho narazily.
Lidi pracující ve veřejných službách
nebo německých společnostech mohli jít.
Ostatní se seřadili do zástupů.
Potom je odvedli nebo odvezli a naložili do vlaků.
Z mých známých tak skončili dva.
Hůř než my jsou na tom jen Židi.
Nadace Vizuální historie přeživších šoa.
Já jsem Dina Cohenová a dnes je 7. listopadu 1996.
Povedu rozhovor s Romanou Kaplanovou,
rozenou Laksovou, v Chevy Chase ve státě Maryland.
Mluvit budeme anglicky.
Kdy jste se narodila?
Narodila jsem se v Polsku, ve Varšavě.
Popsala byste svoji rodinu?
Otec byl chemický inženýr
a zastával velmi prestižní post.
Působil v továrně, kde se vyráběla mýdla, parfémy a svíčky.
Drahá Romanko,
prosila jsi mě, abych napsal o minulosti,
obzvlášť pak o zkušenostech a ostudných časech,
na které si možná nepamatuješ, protože jsi byla malá.
Zkusím ti napsat dopis,
ale nevím, jestli a do jaké míry to zvládnu.
Svět se nám začal rozpadat.
Jen proto, že jsme Židé, považovali nás Němci za nebezpečí.
Byli jsme podlidmi, rasou na vyhubení.
Na rukávu jsme museli nosit pásku s Davidovou hvězdou.
Všechny židovské podniky zabrali Němci.
Židovské bankovní účty a vklady zkonfiskovali.
Aby nás od ostatních obyvatel izolovali,
vzniklo ve Varšavě na podzim roku 1940 ghetto.
Obklopovala nás zeď.
Přesunuli tam všechny Židy, kteří ve Varšavě žili.
Ghetto bylo stísněné.
I my jsme se museli přesunout
a nechat značný majetek napospas osudu.
Brzy ghetto čítalo kolem půl milionu lidí.
Židovské masy byly každým dnem zbídačenější.
Pamatuju si, že jsem měla velkou panenku.
Daroval mi ji otcův šéf.
Pojmenovala jsem ji Krystyna.
A pamatuju si, jak do té panenky moje máma zašívala část šperků.
Došly peníze.
Placenou práci najít nejde a všichni hledají nějakou fiktivní.
Měl jsem sraz s bývalým spolužákem.
Pracuje na oddělení výcviku hasičského sboru v Żoliborzi.
S jeho pomocí se k nim dostanu i já.
Jel jsem do Żoliborze.
Když se rozezněl zvon, hasiči sjížděli po tyčích do garáže.
Oblíkali se, nasazovali si opasky a helmy a seřazovali se k zásahu.
Máma bydlela v ulici vedle téhle školy.
Táta ji moc rád fotografoval.
Celý život byla jeho nejoblíbenějším objektem.
Marysia se mi moc líbí.
Má velmi pěkně tvarované nohy.
Je šíleně energická a ohromně srdečná.
Zjevně se líbím i já jí.
Marysia má fotoaparát.
Koupil jsem roličku filmu.
Založit film do foťáku mi trvalo asi hodinu,
musel jsem mít ruce pod dekou.
Založil jsem ho špatně, takže část se zasekla a zničila.
Podařilo se mi sehnat zvětšovací přístroj
a po několika neúspěšných pokusech
mi začaly snímky vycházet.
Znalost tohoto oboru by se v budoucnu mohla hodně hodit.
Občas si přeju, aby přišla nějaká zásadnější akce,
při níž bych se mohl osvědčit.
Poplach!
S plně naloženým autem se řítíme přecpanými ulicemi ghetta.
Přidělili mi pozici na žebříku u okna ve třetím patře.
Chvilku jsem čekal na vodu a pak vlezl dovnitř.
Najednou byla úplná tma.
Pohltil mě hustý dým a pára,
začal jsem kašlat a plakat.
Nedalo se tam dýchat.
Podlamovaly se mi nohy.
"Utíkejte!" uslyšel jsem.
Vyletěl jsem z okna.
Sotva jsme stáhli žebřík,
místo, kde jsem pracoval, se probořilo.
Chvilku jsem mluvil se Židy, nesmírně živoří.
Celou dobu jsem měl pocit,
že hovořím s lidmi odsouzenými k záhubě.
Kaddiš.
Ten pro mě byl zdaleka nejděsivější.
Slýchala jsem ho znovu a znovu.
Neměla jsem se jak dozvědět, co vlastně znamená.
Když nad tím přemýšlím dnes,
připadá mi, že Němci měli na začátku teorii:
Židi pozavíraní v ghettech se požerou jako krysy
nebo poumírají hladem či v důsledku infekčních nemocí.
Bujel skvrnitý tyfus, smrtnost byla obrovská.
Do července 1942 zemřelo kolem 100 000 lidí.
Dostal jsem speciální propustku, která mě opravňovala
k cestám z ghetta na tzv. árijskou stranu.
Řídil jsem podnik na výrobu mýdel, parfémů a svíček.
Byl jsem otrok k vypůjčení.
Chodil jsem do Pragy, to je předměstí Varšavy,
což znamenalo asi 20 kilometrů denně.
Polák jménem Adamczewski
při řízení podniku na mého otce velmi spoléhal.
Takže až do samého konce měl táta práci na árijské straně,
a proto jsme přežívali tak dobře.
Vždycky nám do ghetta přinesl nějaké jídlo.
Mí rodiče v podstatě adoptovali jednu mladou ženu,
které v té době bylo kolem 20 let.
Jmenovala se Halina.
Byla velice krásná.
Tyhle snímky budou podle mě nejstarší.
A víme jistě, že je to máma, ano?
Ano.
Mámu si pamatuju jako ženu,
která byla za všech okolností půvabná.
Plná života a velmi jí záleželo na tělesné kondici a vzhledu.
A stejně tak na tom, jak vystupovala.
Pokud jde o válku...
O té moc nemluvila, nesla ohromnou bolest.
Nechtěla úplně odkrývat,
k jakým událostem došlo nebo v jakém pořadí.
Vyjma bratra v Palestině přišla o celou rodinu.
A to jí bylo známo.
Stal se z ní sirotek, hledala novou rodinu.
A tou se stali Hilary a Janina Laksovi.
Potřebovala je, aby nezůstala samotná.
Po určité době se varšavské ghetto začalo organizovat.
Pašovalo se hlavně jídlo a různé zboží,
ale především suroviny, které se v ghettu zpracovávaly
v různých židovských dílnách a továrničkách.
Část lidí díky tomu našla uplatnění,
hlad polevil a epidemie skvrnitého tyfu skončila.
O otcových fotografiích jsem se dozvěděl od své dcery Marianny.
Na jednom večírku k ní přišel kamarád historik
a zeptal se, jestli nemá v rodině nějakého Leszka Grzywaczewského.
Odpověděla, že je to její dědeček. A on na to, jestlipak ví,
že jeho fotky visí v Muzeu holokaustu ve Washingtonu.
Ona pak zavolala mně a ptá se: "Tati, ty víš, že děda fotil?"
Tak jsem řekl, že ano, protože fotil opravdu hodně.
Ale že pořídil snímky z povstání v ghettu?
To jsem nevěděl.
Jak se blížilo výročí povstání,
Muzeum dějin polských židů POLIN na mě tlačilo, ať najdu ještě něco.
Volala mi paní Zuzanna Schnepfová a naléhala,
že třeba existuje ještě něco, další fotografie.
Tehdy jsme se začali pídit po tom, kde vlastně ty tátovy snímky jsou.
Část byla u mě, část u sestry.
Byly tam fotky i negativy,
ale ty negativy jsem nebyla schopná procházet.
Buď jsem měla slabé oči, nebo jsem zkrátka neměla sílu
procházet jeden negativ po druhém.
Jak na nich má člověk něco rozeznat?
Tak říkám: "Macieku, musíš mi pomoct."
A on souhlasil.
Já jsem je jen roztřídila do krabic.
Jak tak koukám na ty snímky,
říkám si, že to budu nejspíš já jako malý.
Když jsem ten negativ smotával, pohnul jsem rukou
a najednou vidím Židy odváděné na umschlagplatz.
Tak ho zase odmotávám
a dívám se na fotky, které znám, a pak vidím ještě další.
Tak říkám Bożeně, svojí manželce: "Našel jsem je. Mám to."
Táta odešel před více než 30 lety,
a pro mě najednou jako by znovu ožil.
Nevěřil jsem, že ten negativ existuje.
Byl to vážně neuvěřitelný pocit.
Dotýkat se něčeho, co se vlastně nemělo dochovat.
A nikdo nevěřil, že se dochovalo.
Pro badatele jsou tohle nesmírně vzácné chvíle,
kdy cítíme, že se otevírá okýnko do minulosti.
Věděla jsem, že tohle jsou jediné momentálně známé snímky
z průběhu povstání ve varšavském ghettu,
které nepořídili Němci.
Snímky z dob holokaustu jsou specifické v tom,
že často na první pohled nevidíme, na co se vlastně díváme.
Jen díky znalosti historie nám dojde, co se za tím obrazem skrývá.
Tady je patrné to nervózní posunování.
Ano, a taky jsou rozmazané.
Perforace je nejporušenější, roztržená u snímků,
které dokumentují samotný holokaust a byly pořizovány tajně.
Mohlo se to stát tím,
že rychleji převíjel film, že se mu rozrušením třásla ruka.
Což také ukazuje hodnotu tohoto pramenu samotného,
nejen zachycených obrazů.
Ten negativ samotný je nositelem jisté emoční historie.
VARŠAVA GHETTO
Pamatuju si, že s námi bydlel dědeček.
A také si pamatuju, jak jsem jednou přišla domů
a dědeček už tam nebyl.
Osudnou se mu stala øapanka,
což je v podstatě hon,
při němž chytali lidi na ulici.
Drahá dcerunko, 22. července 1942
začali Němci varšavské ghetto systematicky likvidovat.
Akci nazývali přesídlením na východ.
To totiž Němci Židům říkali.
Že je čeká přesídlení pro jejich větší dobro.
Každý přesídlený Žid si s sebou smí vzít 15kg zavazadlo.
Je povoleno přibalit cennosti jako peníze, šperky, zlato atd.
Vezměte si jídlo na tři dny.
Ghetto obklopovaly lotyšské a ukrajinské jednotky.
S jejich pomocí se denně shromáždily
a přes tzv. umschlagplatz vypravily k odjezdu tisíce lidí.
O vyhlazovacích táborech tehdy ještě nikdo nevěděl.
O existenci Treblinky jsme se dozvěděli mnohem později.
V tom posledním období
dokázaly plynové komory pojmout zhruba pět tisíc těl denně.
Němci byli vždycky proslulí svými organizačními schopnostmi.
Když se táta seznámil s Marysiou, mojí mámou,
brával ji ve Varšavě na projížďku loďkou.
V tutéž dobu, kdy Němci začali likvidovat ghetto
a převáželi lidi do vyhlazovacích táborů,
on a Marysia si pluli na loďce po Visle.
Takový byl prostě život, ten se nezastavil.
Vzduch, slunce, třpytivá voda, ticho a klid.
Jako by válka vůbec nebyla.
S Marysiou jsme se opalovali.
Vývoj událostí nás nezadržitelně posouvá k nevyhnutelnému:
manželství.
Koupil jsem film a udělali jsme fotky.
Nikdy nezapomenu na západ slunce
a varšavské panorama mizející v modravém oparu.
Co bude s námi, nevíme.
Kolují zvěsti, že nás čeká stejný osud jako Židy.
Pamatuju si,
jak Němci naháněli ohromné množství lidí na takové náměstí,
kde je pak nutili chodit dokola
a některé z nich vytahovali.
Taky si pamatuju přátele svých rodičů
s holčičkou zhruba mého věku.
Vytáhli jim to dítě.
Rodiče mě pak zoufale schovávali pod pláštěm.
Deportace se prozatím vyhýbaly pouze těm Židům,
kteří pracovali v německých továrnách zásobujících armádu.
V jedné z nich jsme nalezli útočiště i my,
řídil ji Němec Schultz.
Táta dokázal sehnat práci mámě.
Přímo v ghettu šila uniformy pro Němce.
Doufal, že mámu tím ochrání.
Já jsem ovšem přebývala v sudu vedle ní.
Pro pětileté děcko to nebylo nic moc.
Já jsem s Schultzovým vědomím nadále pracoval
pro Adamczewského na árijské straně.
S pomocí mého spolupracovníka pana Miśkiewicze
jsme na árijskou stranu brzy propašovali i tebe.
Na árijskou stranu chodívaly skupiny pracovníků.
Otec podplatil strážné,
abych s tou skupinou mohla projít.
Byl samozřejmě příšerně nervózní.
Kdyby mě Němci uviděli, to by byl konec.
Takže se držel těsně u té skupiny, která právě vycházela ven.
V tu chvíli jeden...
V tu chvíli jeden z vojáků nabyl dojmu,
že se otec pohybuje příliš blízko árijské části,
odtáhl ho a zmlátil.
Otec přišel o oko.
Chtěla jsem se k němu rozběhnout.
Ale on dal zcela jasně najevo, že chce, abych odešla.
A to jsem také udělala.
Bylo to tak akorát včas.
Všechny Schultzovy dělníky totiž odvedli na tzv. selekci.
Čtyřicet osm hodin nás přebírali jak dobytek na porážku.
Polovinu lidí nakonec odvezli přímo do Treblinky.
Zahynuly všechny děti a většina žen.
Za dva měsíce Němci povraždili 300 000 lidí.
Podle nařízení generálního guvernéra každý Žid,
který neoprávněně opustí svoji čtvrť,
bude potrestán smrtí.
Stejně bude potrestán i ten, kdo takového Žida ukrývá.
Na árijské straně
mě vyzvedla manželka tátova spolupracovníka.
Pro lidi, kteří mě měli ukrývat, jsem představovala nebezpečí,
protože jsem byla očividně židovské dítě.
Na žádném místě jsem nepobyla déle než pár dní.
Alespoň pokud si pamatuju.
Potom mě umístili k sestrám milosrdným.
Měla jsem strach, protože tehdy jsem si, myslím, plně uvědomila,
že pokud mě najdou, bude to znamenat smrt.
Doma se událo pár změn.
Tatínek spí na kanapi, které je pro něj úzké i krátké.
Maminka je unavená, bolí ji srdce a nervuje se.
Před bezpečnostním rizikem zavírá oči, ale je pravda,
že ve chvílích pochyb či beznaděje je naší morální kotvou.
Zničehonic se k nám nastěhovaly dvě ženy:
Halina Bielawska a Janina.
Jsou vysídlené a nevědí, co si počít.
Tak zůstaly u nás.
Jednou z těch žen byla Halina Hirszbajnová,
používala i příjmení Bielawska.
- Takže Hirszbajnová, Halina. - Ano.
- Narozena roku 1920? - Ano, stejně jako můj otec.
Bielawska.
Po válce bydlela na ulici Wilcza 8/16.
Což je blízko Mokotowské, kde bydlel táta
a kde se také ukrývali a pomáhali si tam.
Druhou ženou byla Janina Laksová.
Ulice Wilcza 8/16. Ukazuje se tatáž adresa.
Mámu z ghetta propašovali.
Vzala ji k sobě rodina, u níž zůstala v podstatě celou válku.
Jmenovali se Grzywaczewští.
Mě tam nechtěli, protože jsem opět představovala nebezpečí.
Navíc se velmi aktivně angažovali v domácím odboji.
Jakmile se matka dostala z ghetta, skončila u Grzywaczewských.
Podle mě to měli naplánováno. Nevěřím, že to byla šťastná náhoda.
Vím docela jistě, že v sejfu mám uložený náramek,
který možná patřil ke šperkům, díky nimž se jí podařilo přežít.
O tom jsem právě mluvil.
Vím s jistotou, protože tohle mi vyprávěla,
že v rodině vyrobili šperky,
které ve skutečnosti nebyly šperky, ale malé cihličky zlata.
- Je to takový nezvyklý... - Ulomíš kousek a přežiješ.
Na tom náramku bylo zjevné,
že se články daly snadno odlomit a směnit za peníze.
Netuším, kdo mámě pomohl, aby si změnila totožnost.
Laksovi to nejspíš nebyli.
Takže to museli být...
- Grzywaczewští? Fakt nevím. - Grzywaczewští.
Řekl bych, že ti se na tom nějak podíleli.
Jak se Laksovi a Halina ocitli
v bytě Grzywaczewských, je mi záhadou.
Jak se seznámili?
Podle mě se znali už před válkou.
Je to ale jen moje domněnka.
Mohu vás požádat?
Tohle jsou registrační karty přeživších.
Odhaduje se,
že přežila zhruba desetina Židů z těch,
kteří na území Polska žili v roce 1939.
- Takže ze tří milionů jen 300 000. - Ano.
Tohle je Halina Hirszbajnová, tatáž žena, co Pelagia Bielawska.
Pelagia byla z těch falešných papírů. Ty se mimochodem dost hodily.
Víme totiž o situaci, kdy do bytu,
možná toho na ulici Wilcza, který se tady objevuje,
jednou vstoupili esesáci.
Měli jsme samozřejmě árijské papíry.
Když jsem nemohla zůstat u sester milosrdných,
našla paní Grzywaczewska mámě nějaké bydlení.
A když jsem bydlela s mámou, někdo ji nejspíš zahlédl.
Pamatuju si, že byla noc.
Dodneška jsou pro mě jednou z nejděsivějších věcí
kroky, když slyším kroky.
Když jde někdo po schodech nahoru.
Máma otevřela dveře a v nich stáli tři lidé.
Dva z nich na sobě měli uniformu SS.
Informátor si sedl ke mně na postel a promluvil židovsky.
Jak se jmenuješ, zlatíčko moje?
Tomu jazyku jsem nerozuměla.
Vzhlédla jsem a s dokonalou nevinností v hlase řekla:
"Promiňte, německy neumím." V ten moment esesáci odešli.
Nepříjemná událost.
U Haliny a Janiny byla razie.
Protentokrát to stálo peníze, ale může se to kdykoli opakovat.
To bydlení je propálené.
Já jsem ukončil výcvik. Přidělili mě ke IV. oddílu.
Sedím teď ve svém pokoji v kasárnách.
V nových legitimacích má každý nějakou hodnost.
Moje je Löschmeister, desátník.
Plukovník k nám měl proslov.
Máme mu pomoci oživit ducha varšavského hasičského sboru,
proměnit ho v odolnou, vojensky disciplinovanou organizaci.
Ve sboru působí tajná organizace s názvem Skaøa.
Jsem v kontaktu se synem velitele, který mě přemlouvá, ať se zapojím.
Ulice Chøodna a Mirowská kasárna, v nichž IV. oddíl sídlil,
tvořily takový klín mezi dvěma částmi ghetta.
Hasiči aktivní v odbojovém hnutí Skaøa
pomáhali židovskému národu, jak jim možnosti dovolovaly.
Tudy kdysi vedly koleje
a někde se tu nacházel otvor do dešťové kanalizace,
kterou se dostávala pomoc k Židům.
Před povstáním v ghettu to byly zbraně a munice.
Milovaná dceruško,
v ghettu zůstalo jen asi 40 000 Židů.
Odešel jsem na poslední chvíli a ukryl se u Miśkiewiczových.
Nedlouho poté, 19. dubna 1943, začalo v ghettu povstání.
Hrstka chabě ozbrojených lidí
měsíc vzdorovala tankům a kulometům,
aniž měla špetku naděje na záchranu vlastního života.
Byl to předvečer svátku Pesach.
Večer, kdy se koná seder,
při němž Židé oslavují vyjití z Egypta.
Tématem Pesachu je tedy svoboda.
Zatímco tady byli Židé nejen uvězněni,
ale bezprostředně čelili smrti.
Němci se shromáždili podél zdí obklopujících ghetto,
měli tam jednotky.
Podporou jim byly jednotky Ukrajinců.
Ve stanici už stály vlaky připravené Židy odvézt.
A v takový okamžik se Židé rozhodli vzbouřit.
První den byl vzrušující, panovalo nadšení.
Němci se z ghetta stáhli.
Supermani, giganti, německá nadvláda,
a co dokázala tahle skupinka mladých Židů?
Přimět je k ústupu.
Měli totiž odvahu.
Inovovali, používali molotovy.
Měli pistole a nějaké další střelné zbraně.
A také měli něco, na co se Němci nedokázali připravit:
vůli bojovat až do smrti.
Neměli na výběr, smrt je čekala tak jako tak.
Lidé bojující o vlastní život a o život svého společenství
jsou ochotní udělat cokoli, aby ho zachovali.
Ghetto bylo za povstání obehnáno zdí,
žádný Polák tam v podstatě nemohl vstoupit.
Přesto tady máme snímky pořízené vevnitř.
Jde o maloformátový film s polovičními rámečky.
Na jedné straně je patrné poškození perforace.
Jak k tomu došlo?
A hned se mi vybaví foťák Korelle K od společnosti Kochmann,
který byl v prodeji od roku 1932.
Kazetka se vkládá na jednu stranu, na druhé je jenom špulka.
Kdyby šlo o nějaký typ kombinované kazetky,
při natahování filmu by byl patrný odpor.
Ozubené kolečko pak mohlo perforaci poničit,
a film se nepřetočil o celých 20 milimetrů.
Takže člověk musel například pořídit jeden černý snímek,
aby se film dostatečně posunul a rámečky se nepřekrývaly.
Když ale pořizujete snímky v akci, a ještě skrytě,
aby vás nikdo neviděl,
může to jít ztěžka, a tak se ty rámečky překrývat mohou.
Je opravdu malinký, snadno by se dal schovat.
Klidně do kapsy.
Uběhl měsíc plný otřesných událostí,
které mohou hodně ovlivnit psychiku mladých lidí.
Ráno mi volali z oddílu, abych se okamžitě dostavil.
Marysia mi má strašně za zlé,
že namísto za ní jsem jel do ghetta.
V ghettu se odehrávají pekelné scény.
Kolegové si vyprávějí o dravosti židovských bojovníků,
o bojovném duchu celého židovského národa.
Němci mají vysoký počet mrtvých i raněných.
Musejí dobývat jeden dům po druhém,
žádné vězně nešetří.
Zuří tu regulérní boje.
Bydlel jsem na místě,
ze kterého nás při vytyčování ghetta odsunuli.
Existence ghetta a moje existence, můj osud
se jakýmsi způsobem prolínají.
Pořád mám před očima obrazy, které jsem viděl jako dítě.
Tuto fotografii pořídil pan Leszek.
Tady stála vstupní brána do ghetta, z ulice Nalewki.
Tady vidíme hořící budovy,
které se na mapě nacházejí tady.
Snímek byl pořízený z tohoto místa
a zabírá tuhle oblast.
Tyhle snímky jsou na filmu první,
z čehož se dá usuzovat, že ho do foťáku vložil právě proto,
aby zdokumentoval historické dění.
Tohle bude nejspíš německý voják,
který dohlíží na to, aby ty domy lehly popelem.
Němci se v rámci boje rozhodli vypalovat budovy.
Nám zakázali hasit, jediným naším úkolem
je chránit podniky sloužící Německu a městské budovy.
A zabránit šíření ohně do jiných částí Varšavy.
Po dvou nocích jsem toho měl dost.
Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem si jen sedl na prkna.
Nějakých deset dní ve službě jsem si na noc ani nerozestlal.
Neustále jsme byli v ohni.
Obvykle je postup následující:
Němci nám oznámí, že dnes podpálí určité ulice,
domy předem stanovených čísel.
A právě ta čísla či objekty pak máme chránit.
VARŠAVA ULICE LESZNO 80/82
Na téhle fotce je můj otec.
Tohle je podle mě táta.
Tohle je zajímavý příběh, kterému tak docela nerozumím.
Nějaký německý voják zjevně kouká přímo do objektivu,
takže se tam muselo něco odehrát.
Byla to jakási šedá zóna.
Platil zákaz fotografování,
ale tou šedou zónou myslím, že Němci občas přimhouřili oko.
Funkce Grzywaczewského coby fotografa je stěžejní,
neboť hrál dvojroli:
drží v ruce fotoaparát,
a dokonce se fotí s desátníkem wehrmachtu,
ale také se dá nazvat špionem, který pašuje záběry ven.
Klíčovým detailem tohoto snímku jsou okna
a kousek budovy, která stojí na protější straně ulice.
V městském archivu
se mi podařilo najít předválečnou fotku toho domu,
která zachycuje tutéž římsu.
Okna jsou ve stejné výšce.
Tady je jasně vidět oblouk tramvajových kolejí.
Snímek byl tudíž pořízen z rohu v téhle části domu.
Vidíme stav v roce 1944,
celá oblast ghetta je zničená.
Zůstaly jen budovy nemocnice.
VARŠAVA NEMOCNICE SV. SOFIE
Dobrý den.
Právě z tohoto místa těch několik snímků pořídil.
Pořídí sérii snímků. Kolik jich je?
Jeden, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm,
osm fotografií přesně v tomto pořadí,
což víme, jelikož máme negativ.
Je to ucelený příběh.
Jsou to fotky pořizované tajně, Němci se o nich nesmí dozvědět.
Těm lidem je skoro vidět do obličeje.
Jdou mezi nimi malé děti.
Jak se musí cítit člověk,
který ví,
že se vydává na cestu, z níž není návratu?
Je těžké si to představit, ale ty záběry to zachycují.
Teď se prosím podívejte,
jak tady na sebe navazují náklaďák i okna.
A tady vidíme ženu,
která se za chůze otáčí.
Na dalším snímku je vidět její loket, což tyto dvě fotografie propojuje.
A tady...
na sebe zhruba takhle navazují tramvajové koleje.
Ze čtyř záběrů jsme tak vytvořili jeden syntetický obraz.
Já to vnímám jako určité rozloučení s lidmi,
kteří kráčejí Grzywaczewskému před očima a následně mizí.
Židy, které vypudil požár, Němci nahánějí na shromaždiště,
takzvaný umschlagplatz.
Raněné a nemocné na místě zabíjejí.
Záchrana zakázána.
Potom Židy odvádějí na vedlejší kolej
a odtud odvážejí neznámo kam.
Na umschlagplatz přijížděl vlak, nejspíš tlačený lokomotivou.
V tu chvíli nahnali lidi na rampu
a naložili je do vagonů,
načež vlak zase odjel.
Vlaky smrti mířily na východ, až do stanice Treblinka.
Leszek se vrací ze zásahu, film má pořád ve foťáku,
a jde na procházku s Marysiou, svou snoubenkou, tedy mojí mámou.
Krásná fotografie mých rodičů. Podle mě je dojemná.
Na tomhle snímku je moje máma a tátova sestra,
tu třetí paní neznám, asi jejich kamarádka.
Teta Danusia, tátova sestra.
Ten kontrast mezi životem venku... Bylo přece jaro, duben.
Ruiny ghetta, a oproti tomu tihle lidé.
Tohle je vynikající příklad
ilustrující rozdělení Varšavy na dva světy.
Dva světy, které byly propojeny topograficky,
ale jinak si byly na hony vzdálené.
VARŠAVA UL. MOKOTOWSKA 65
Dobrý den, já jsem Maciej Grzywaczewski.
V tomhle bytě žil za války můj táta.
Tady se nacházel velký obývák
a tudy vedla propojka do kuchyně. Tady bývala koupelna.
Klepu.
Negativ z povstání v ghettu byl vyvolaný přímo v téhle místnosti.
Tudy se vchází na schodiště, teď je ten vchod zamknutý.
Tady bylo takové mezipatro.
A na něm se skrývala Roma.
Krátce jsem pobývala v mrňavém podkrovíčku,
které se nacházelo nad kuchyní.
Nemohla jsem se ani hnout.
Musela jsem být strašně potichu.
V těch místnostech byli ubytovaní Němci, myslím, že dva.
Ráno Němec přišel,
sedl si do kuchyně, pil kafe a četl si noviny.
Zatímco v prostoru mezipatra přebývala Roma.
Musela být opravdu potichu.
Mám pocit, že v tu dobu už jsem uměla číst.
Takže jsem vydržela delší dobu sedět a číst si.
A nedělat žádný hluk. To mi zachránilo život.
Kdyby se někdo dozvěděl, že Grzywaczewští zachraňují Židy,
byli by jejich rodinu zabili.
Když jsem se vrátil do ghetta, zjistil jsem, že hasiči vynášejí
kufry plné oblečení, spodního a ložního prádla, tretek, porcelánu.
Tvrdí, že nejde o krádež, když ty věci stejně nikomu nepatří.
Němci tuhle praxi ovšem považují za rabování,
a tak proti ní musíme tvrdě zasahovat.
Rychle jsme se s ní vypořádali.
Co vidíme tady? V popředí tři hasiče,
ale o kousek dál v pozadí stojí Němec, který rovněž fotí.
Grzywaczewski zachytil situaci, která byla za holokaustu velmi častá:
Němci pořizující fotky z holokaustu.
Tohle je ulice Nowolipie nedaleko křížení s ulicí Smocza.
To už jsou záběry ze Stroopovy zprávy.
A tady je Stroop, generál Jürgen Stroop.
Používání fotoaparátů během zásahů v ghettu jsem z principu zakázal.
Generál Krüger však vydal rozkaz,
aby byla sepsána zpráva obsahující rovněž fotografie.
Všechno muselo být rychle.
Domnívám se, že snímky pořídila tajná policie SS.
Zprávu "Židovská čtvrť ve Varšavě už neexistuje!"
jsem sepsal pro Heinricha Himmlera, Krügera a pro sebe.
Bude to cenný materiál pro historii, pro vůdce
a budoucí badatele zabývající se třetí říší,
pro nacionalistické básníky a spisovatele.
Především ale dokumentuje snahu,
kterou vyvíjí nordická rasa a Germáni,
aby Evropu i celý svět zbavili Židů.
Téměř denně vídáme generála SS Jürgena Stroopa,
který celou operaci řídí.
Namísto abychom hasili požár, musíme pozorovat plameny.
Namísto abychom zachraňovali lidi, bezmocně sledujeme jejich utrpení.
Neustále nás hlídá německá policie i SS.
Jakýkoli pokus o pomoc by pro nás mohl mít strašlivé důsledky.
VARŠAVA UL. NOWOLIPIE
Pan Leszek ty fotografie dělal přesně na tomto místě.
Grzywaczewski při pořizování tohoto snímku riskoval.
Stojí tady za hasiči.
Jeden z nich, ten blíž objektivu, zjevně hledí přímo na dům.
Ale ten druhý se od ní odvrací.
Nemohl dát najevo žádné pocity.
Pro Němce je takový stav pozitivní, řekl bych.
"Tak to má být!"
"Židi mají vyskakovat, to nejsou lidi."
Hasiči ale prožívají opačné emoce.
Židé, kteří se skrývali a nevyšli z budov,
když je podpálili, se teď smaží uvnitř.
Celé skupiny odříznuté plameny utíkají do vyšších pater.
A když je oheň dostihne,
unikají před uškvařením zaživa skokem z balkonu na chodník.
Z okna balkonu vyskočila celá rodina.
Na místě zemřelo pět šest lidí.
Nemohli utéct.
A my, technickému vybavení navzdory, jsme jim nemohli pomoct.
Zdá se, že je to přesně ono místo.
Tentýž dům.
Je to vidět podle těch okýnek.
A ty balkony.
Určitě je to stejný činžák, který zachytil můj otec.
Takže otec i němečtí propagandisti fotili v jeden den ze stejného místa.
Soudě podle toho balkonu
jde o tentýž činžák.
Na obou fotografiích je patrné trakční vedení.
Zábradlí balkonu ve třetím patře je zakončeno totožnými sloupky.
Na německém snímku je okno na levé straně otevřené,
to napravo zavřené. Na otcově fotce je to stejné.
Jako by to byl ten chybějící snímek, který otec nedokázal pořídit.
Poté co Leszek udělal tu první fotografii, přemístil se sem.
A právě tady se nachází dům, v němž se to drama odehrálo.
Drobná, nešťastná nehoda,
a přesto se seběhlo několik lidí.
Normální lidská reakce.
V jejím světle ožívá tragédie těch druhých.
Neměli nikoho.
Nikoho, kdo by jim pomohl. Taková možnost neexistovala.
Ne proto, že by nikdo nechtěl, ale protože nikdo nesměl.
Tyto dvě fotografie také vyprávějí ucelený příběh.
Němci se tady scházejí v místě, kde leží těla těch, kteří vyskočili.
O tom podle mě není pochyb. Ale když se podíváte pozorněji,
uvidíte ještě siluetu nějakého člověka,
respektive jeho hlavu a rameno.
A to nejspíš budou Židé, kteří vycházejí možná z bunkrů,
možná od té brány.
Řekl bych, že ty dvě situace lze připodobnit:
na jedné straně leží těla lidí, kteří vyskočili z okna,
a na tomtéž místě
se vynořují živí Židé, kteří vzápětí zemřou.
Pod ruinami vypálených domů,
ve sklepích, tzv. bunkrech se stále mají skrývat Židé.
Pohled na lidi, které odtamtud vytahují,
mi zůstane před očima nejspíš do konce života.
Nejsou to tváře lidí, spíš jakýchsi polozvířat
s šíleným, nepřítomným pohledem v očích,
které mhouří před slunečním svitem.
Týdny seděli zavření v temném sklepení.
Siluety klopýtající hladem i zděšením,
špinavé a rozedrané.
Jsou hromadně zastřeleni.
Živí padají přes těla těch, které už eliminovali.
Celá oblast už vyhořela, vypadá jako obrovské moře suti.
Město duchů.
Oběť katastrofy nevídaných rozměrů.
Válečné katastrofy.
Myslím, že co v tom ghettu viděl, ho hluboce poznamenalo.
Mám takový pocit z jeho deníků. Jako by rázem dospěl.
Změnil se.
Po těch dnech bezesných nocí a nepřetržité práce
jsem se vrátil domů.
Přišly dny klidu, na které si nedokážu zvyknout.
Uzavřel jsem se do sebe.
Stáhl jsem se do svého mlčení jako šnek do ulity.
Tíhu toho, co viděl, zavřel v sobě.
Řekl bych, že o tom moc nemluvil.
Došli jsme na konec negativu.
Grzywaczewski fotí svoji snoubenku
a dělá autoportrét.
Kdyby se někdo ptal,
kdo je ten hasič Grzywaczewski, který zažil ghetto,
nejstručnější odpověď by zněla: "Svědek."
V hlubokém existenciálním významu,
v hlubokém existenciálním smyslu.
Rok a půl po povstání v ghettu
z bytu na Mokotowské pod vedením Stanisøawa Grzywaczewského,
mého dědy, otce mého otce,
vyráží skupina povstalců do boje o ústředí gestapa.
A otce mezitím mobilizují jako hasiče při varšavském povstání.
Ten den je významný mezník. Pokouším se...
Už pojďme.
VARŠAVA 1944
Drahá Romanko,
1. srpna 1944
vypuklo polské povstání proti Němcům.
Tys byla v tu dobu
u milosrdných sester ve Woøominu, kousek od Varšavy.
Máma se dostala až ke mně a společně jsme se sklepením
vrátili do Mokotowské, ke Grzywaczewským.
Němci mezitím útočili na Varšavu ze země i ze vzduchu.
Pro město skončilo povstání 200 000 mrtvými,
bezpočtem raněných
a troskami více než 80 % domů.
V lednu roku 1945 začala sovětská ofenziva.
Němci utekli během jediné noci.
Sotva sovětské oddíly odjely, vydali jsme se do Woøominu
hledat sestry milosrdné a zjistit, co se stalo s tebou.
Tam jsme se dozvěděli, že tě evakuovali.
Jela jsem zpátky, ocitla jsem se ve Varšavě.
Vůbec jsem ji nepoznávala, byla kompletně zničená.
Srovnaná se zemí.
Neměla jsem nejmenší ponětí,
kde jsou mí rodiče, jestli vůbec přežili.
Takže jsem hledala místo, které by mi bylo nějak povědomé.
A ejhle, jedna z budov, v níž jsme žili,
tedy v árijské části, zůstala nedotčená.
VARŠAVA UL. MOKOTOWSKA 65
Vešla jsem do budovy
a zvonila na všechny zvonky.
Následující ráno jsem se setkala s tátou.
Ten už byl v té době ve spojení s mojí mámou.
A tak můj příběh skončil.
VARŠAVA 1946 BÝVALÁ OBLAST GHETTA
Ústřední židovská historická komise
si vytyčila za cíl prošetřit a objasnit německé zločiny
spáchané na židovských obyvatelích v Polsku.
Proto shromažďuje veškeré tištěné, rukou psané i jiné materiály.
Proto sbírala například i fotografie.
A víme, že už v roce 1946
měla k dispozici pět snímků vašeho táty.
Téhož roku vychází knížka
Povstání ve varšavském ghettu Józefa Kermisze,
průkopníka výzkumu holokaustu.
I on ve své knize otiskl fotografii vašeho táty.
Domníváme se, že toto jsou vůbec první pozitivy.
Na zadní straně mají nedocenitelné informace.
Ty popisky zacházejí do velikých detailů.
Máme přesné informace o místě i datu vzniku snímků.
Předpokládáme,
že pouze jejich autor věděl, co a kde fotografuje.
- Mně se ale zdá, že to není... - Rukopis vašeho otce?
Tak to je zajímavé.
Mám takový dojem, že je to písmo Hilaryho Lakse.
Takže těch pár fotek sem v roce 1946 možná přinesl on.
Válku přežili všichni.
Mí rodiče se hned po ní vzali, v roce 1946, a odjeli do Gdaňsku.
Otec tam strašně chtěl žít, protože toužil stát se námořníkem.
Vystudoval loďařství na technické univerzitě
a na lodích pracoval do konce života.
Naproti tomu Laksovi se v roce 1951 přestěhovali do Spojených států.
Na konci 50. let dostal otec od Hilaryho dopis,
v němž ho žádal, aby mu poslal fotografie,
které pořídil za povstání ve varšavském ghettu.
Domnívám se, že otec těch 12 fotek z ghetta poslal,
když ho vyslali na služební cestu
do loděnice v severoanglickém Billinghamu.
Podle mě si říkal, že to bude bezpečnější.
Že mimo cenzuru komunistických úřadů bude jistější,
že dopis dorazí do cíle.
Byli jsme pod sovětskou nadvládou.
Takže jakýkoli kontakt se Spojenými státy byl podezřelý.
Teď po letech je Roma posledním svědkem, který v té době žil.
Nikdo jiný z té rodiny už nežije.
Drahá Romanko, rád bych, aby tyto fotografie
sloužily jako důkaz dalším generacím.
Samozřejmě bych se mohl domluvit třeba s časopisem Post nebo Life,
a ještě by mi zaplatili, ale takové peníze bych nechtěl.
Tyhle snímky musí být uchovány v náležitém historickém archivu.
Popřemýšlej o tom a dej mi vědět, kde by podle tebe měly být uloženy.
Toto jsou kopie 12 fotografií,
které jsme obdrželi v roce 1992
v Muzeu holokaustu ve Washingtonu.
Domnívám se, že rodina Hilaryho Lakse
se po jeho smrti rozhodla nám je darovat.
Okamžitě nám bylo jasné, že se jedná o naprosté unikáty.
Těch 12 fotografií jsme považovali za originál,
protože v té době jiné exempláře neexistovaly.
Dnes je originálem onen negativ.
A existuje 33 fotografií z ghetta.
Ten muž uprostřed je určitě Hilary a ta žena vpravo,
s kloboukem a kožešinovým límcem, je jednoznačně máma.
Řekl bych, že tyhle jsou už z doby, kdy bydlela v New Yorku.
Leszka brala jako bráchu, byl rodina.
Zároveň ji podle mě pronásledovaly děsy z dob přežívání.
Podle mě trpěla posttraumatickým stresovým syndromem.
Vzpomínám, že ležela v nemocnici. Mohlo to být po pokusu o sebevraždu.
Připadalo mi to jako dávná historie, vyrovnávání se s ní.
Milovaná dceruško,
jestli tyhle paměti mají nějaký význam,
pak nejspíš ten, aby se na ty hrůzy nezapomnělo.
A aby lidé narození a vychovaní v dostatku,
kteří věří v hodnoty naší civilizace,
měli na paměti, co se v budoucnu může stát,
pokud připustí, aby se s nimi zacházelo jako s odpadem.
Vidíš, nějak jsem ty vzpomínky nakonec sepsal.
Všechno, co se stalo pak, už si pamatuješ sama.
Já jsem Dorota Grzywaczewska, Leszkova dcera.
Jestli chcete, můžeme mluvit anglicky.
Jak chcete vy.
Mám pro vás celé tohle album.
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
Tohle je Varšava.
Ghetto?
Ano, povstání.
- Snažila jsem se na to nevzpomínat. - Já vím.
- Leszek. - Vy ho poznáváte?
Poznáváte Leszka.
Jen díky Leszkovi a jeho rodině
jsme s rodiči přežili.
Krásná fotografie, krásná máma.
- Děkuju. - Předpokládám, že už nežije.
- Zemřela před 11 lety. - To je mi líto.
- Pardon, musím si... - Samozřejmě.
Tohle si pamatuju.
Značnou část života se na tohle všechno snažím zapomenout.
Tohle je pro mě rodina.
Jsou to moje dějiny.
Tohle jsou lidé, z nichž všichni, které znám, zemřeli.
Ale musíme si to připomínat.
Patří to k historii, nejenom k Židům.
Pokud si to nebudeme připomínat, bude se to opakovat.
Nesmíme zapomínat vlastní dějiny.
To už mi stačilo.
Každá rodina má svou minulost, a vy jste ta moje.
Není to jen moje minulost,
ale také minulost vaší... Minulost Polska.
Částečně také Ameriky, protože teď jsme tady,
a to zčásti kvůli tomuhle.
Roma, její rodiče a Halina holokaust přežili.
Emigrovali do USA.
Leszek si splnil sen
a do konce života byl spjatý s mořem.
Jeho přátelé na něj vzpomínají
jako na námořníka a amatérského fotografa.
Leszkův syn Maciej byl aktivista demokratické opozice
a hnutí Solidarita, které změnilo polské dějiny.
České titulky Klára Míčková Iyuno 2025