Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Siirrytään nyt Puolaan -
ja löytöön, joka on harvinainen ensikäden silmäys -
yhteen holokaustin tärkeimmistä ajanjaksoista.
Nämä historiallisesti arvokkaat asiakirjat -
näkivät päivänvalon 80 vuoden jälkeen.
Tämä on maailman ainoa negatiivi -
Varsovan geton kansannoususta geton sisäpuolelta.
Kuvat ilmaisevat sanoin kuvaamatonta.
Elämien palasia vangittuna 33 valokuvaan.
Kuvat otti Grzywaczewski, 23-vuotias puolalainen palomies.
Varsovan geton kapina oli juutalaisten vastarintaa -
natsihallintoa vastaan holokaustin aikana.
Historioitsijat pitävät kuvia arvokkaina, -
koska ne ovat ainoat kuvat kansannoususta, -
joita ei otettu natsipropagandaa varten.
UUSIA KUVIA LÖYTYI PERHEEN KOKOELMASTA
KUVAT PALJASTAVAT JUUTALAISTEN TAISTELUN KAUHUT
Niissä oleva dokumentaatio -
on käsitys siitä, mitä tavallinen ihminen näki, -
ja miten tavallinen ihminen hahmotti kaikki uskomattomat asiat, -
jotka tapahtuivat huhtikuussa 1943.
Suurimman osan elämästäni yritin unohtaa sen kaiken.
Rakas tyttäreni, -
Leszek vaaransi henkensä ja onnistui ottamaan valokuvia.
Otin häneen yhteyttä 10 vuotta sitten ja pyysin lähettämään ne minulle.
Sain muutaman kuvan, ja olen säilyttänyt ne tähän asti.
Nämä kuvat kertovat myös meidän tarinamme.
Negatiivit ovat Leszekin hallussa.
Kuvia ei ole julkaistu aiemmin.
Säilytin niitä tarkoituksella näin kauan. Aioin julkaista ne, -
kun maailma alkaa unohtaa nämä asiat.
En tiedä, onko aika vielä oikea, mutta oma aikani kuluu.
Siihen aikaan asunto näytti hieman erilaiselta.
Mutta mennään suoraan isän huoneeseen.
Kun selvitimme asioita hänen kuolemansa jälkeen, -
huomasimme näiden lautojen liikkuvan.
Tästä salalokerosta löysimme isän päiväkirjoja.
Siskoni ja minä emme tienneet päiväkirjoista.
Isä ei koskaan kertonut niistä.
Nämä ovat hyvin mielenkiintoisia aikoja.
Valitsin hyvän vuoden päiväkirjan aloittamiselle.
Olin valtavassa mielenosoituksessa.
Tunnelma oli laimea. Ei erityisen innostunut.
Puheet olivat stereotyyppisiä.
Nationalistit huusivat: "Alas juutalaiset."
Huusin, kunnes ääneni käheytyi.
Mutta sillä ei ole väliä nyt. Loppukokeeni ovat ylihuomenna.
Koulusta tullessamme ystäväni sanoi:
"Kun sota on nurkan takana, opiskelu on turhaa."
Perjantaiaamuna 1. syyskuuta kuulin:
"Ilmahälytys, sulkekaa ikkunat!"
Se herätti minut.
Näin ensimmäiset saksalaiskoneet Varsovan yllä.
Olemme jumissa kotona,
kun saksalaiset keräävät ihmisiä pakkotyöhön.
Useita SS-partioita on ilmestynyt.
He pysäyttämään kaikki kohtaamansa.
Saksalaisyrityksissä työskentelevät vapautettiin.
Kiinni otetut koottiin yhteen, vietiin pois autolla -
ja laitettiin sitten juniin.
Kaksi ystävääni otettiin kiinni.
Vain juutalaisilla menee meitä huonommin.
Survivors of the Shoah Visual History -säätiö.
Nimeni on Dina Cohen.
Tänään on 7. marraskuuta 1996.
Haastateltavanani on Romana Kaplan, omaa sukuaan Laks, -
Marylandin Chevy Chasesta Yhdysvalloista.
Haastattelu tehdään englanniksi.
Milloin synnyit?
Synnyin Puolassa Varsovassa.
Kuvailisitko perhettäsi?
Isäni oli kemian insinööri.
Hän oli hyvin arvostetussa asemassa.
Tehdas valmisti saippuoita, hajuvesiä ja kynttilöitä.
Rakas Roma, -
pyysit minua kirjoittamaan menneisyydestä.
Siitä, mitä kestimme pahamaineisina aikoina, -
joita olit liian nuori muistamaan.
Yritän kirjoittaa kirjeen, vaikken tiedä, onko minulla voimia siihen.
Maailmamme romahti.
Vain koska olimme juutalaisia, meitä pidettiin "vaarana" saksalaisille.
Olimme ali-ihmisiä, tuhottava rotu.
Meidän piti käyttää käsivarsinauhaa, jossa oli daavidintähti.
Saksalaiset takavarikoivat kaikki juutalaisten yritykset, -
kuten myös pankkitilit ja talletukset.
Muusta väestöstä eristämistämme varten -
Varsovan getto perustettiin syksyllä 1940.
Meidät ympäröitiin muurilla.
Kaikki Varsovan juutalaiset geton ulkopuolelta siirrettiin sinne.
Gettoa pienennettiin.
Jouduimme muuttamaan ja jättämään suurimman osan tavaroistamme.
Pian getossa oli puoli miljoonaa ihmistä.
Köyhyys juutalaisten joukossa kasvoi päivä päivältä.
Minulla oli nukke.
Suuri nukke, jonka sain isäni pomolta.
Kutsuin sitä Krystynaksi.
Muistan, että äitini ompeli joitakin koruja -
nukkeen.
Rahat ovat loppuneet.
Palkkatyötä on mahdoton löytää.
Kaikki yrittävät saada kuvitteellisen työn.
Tapasin entisen luokkakaverini.
Hän työskentelee palovartiossa koulutusyksikössä.
Hänen avullaan pääsen sisään.
Menin Żoliborziin.
Kun kello soi, palomiehet pukivat univormunsa, -
laittoivat päälle vyön ja kypärän ja asettuivat riviin.
Äitini asui tämän koulun viereisellä kadulla.
Isäni tykkäsi ottaa hänestä kuvia.
Äiti oli mieluisin kuvauskohde läpi isän elämän.
Pidän kovasti Marysiasta. Hänellä on muodokkaat sääret.
Hän on eloisa ja lämminsydäminen.
On selvää, että hänkin pitää minusta.
Marysialla on kamera.
Ostin filmirullan.
Filmin lataus kameraan oli vaikeaa.
Tein sitä tunnin kädet peiton alla.
Pilasin osan filmistä.
Onnistuin hankkimaan suurennuskoneen.
Muutaman epäonnistuneen yrityksen jälkeen aloin tehdä hyviä vedoksia.
Tästä taidosta voi olla hyötyä tulevaisuudessa.
Joskus toivon oikeaa toimintaa, jossa voisin todistaa kykyni.
Hälytys!
Kiidämme geton läpi raskaasti lastatulla paloautolla.
Minut määrättiin tikkaille kolmannen kerroksen ikkunalle.
Odotin vettä ja kiipesin sisään.
Tuli täysin pimeää.
Paksu savu ja höyry ympäröivät minut.
Aloin yskiä ja kyynelehtiä.
En saanut henkeä.
Jalkani muuttuivat veteliksi.
Kuulin: "Ulos!"
Joten menin saman tien ulos ikkunasta.
Heti sen jälkeen kohta, jossa olin työskennellyt, romahti.
Puhuin vähän juutalaisten kanssa.
He elävät äärimmäisessä kurjuudessa.
Tuntui, että puhuin ihmisille, jotka oli tuomittu tuhoon.
Kaddiš.
Minusta se oli pelottavinta.
Koska kuulin sen yhä uudestaan.
Eikä minulla ollut mitään keinoa -
tietää, mitä se tarkoitti.
Jälkikäteen ajatellen saksalaiset vaikuttivat uskovan aluksi, -
että gettoihin suljetut juutalaiset tappaisivat toisensa kuin rotat -
tai kuolisivat nälkään ja tauteihin.
Pilkkukuume levisi nopeasti, ja kuolonuhrien määrä oli järkyttävä.
Heinäkuussa 1942 100 000 oli kuollut.
Sain luvan lähteä getosta niin sanotulle "arjalaiselle puolelle".
Johdin tehdasta, joka valmisti saippuaa, hajuvesiä ja kynttilöitä.
Olin lainattu orja.
Kävelin päivittäin 20 kilometriä, Pragan kaupunginosaan ja takaisin.
Puolalainen mies nimeltä Adamczewski -
oli pitkälti sen varassa, että isäni pyöritti tehdasta.
Isäni oli loppuun asti töissä arjalaisella puolella.
Siksi selvisimme niin hyvin.
Hän pystyi aina tuomaan meille jonkin verran ruokaa gettoon.
Vanhempani tavallaan adoptoivat nuoren naisen, -
joka oli silloin 19 tai 20 vuotta. Hänen nimensä oli Halina.
Hän oli hyvin kaunis nainen.
Luulen, että nämä kuvat olivat vanhimpia.
Onko tuo varmasti äiti?
On.
Minun muistikuvissani äiti oli aina hohdokas nainen.
Hän oli täynnä elämää ja piti tärkeänä ulkonäköään -
sekä sitä, miten hän kantoi itsensä.
Mitä sotaan tulee, hän ei puhunut siitä paljon.
Hän koki paljon tuskaa, eikä halunnut paljastaa täysin tapahtunutta -
tai tapahtumien kulkua.
Koko perhe Palestiinassa olevaa veljeä lukuun ottamatta oli poissa.
- Poissa. - Hän tiesi, että he olivat poissa.
Hän oli orpo ja etsi uutta perhettä.
Se perhe olivat Hilary ja Janina Laks.
Hän tarvitsi sitä, ettei hän ollut yksin.
Ajan myötä Varsovan getto järjestäytyi.
Eniten salakuljetettiin ruokaa, tavaroita ja raaka-aineita -
geton juutalaisten johtamiin pajoihin ja tehtaisiin.
Siten jotkut pystyivät ansaitsemaan vaatimattoman elannon.
Nälkä väheni ja pilkkukuume-epidemia lähes katosi.
Kuulin isäni valokuvista tyttäreltäni Mariannalta.
Juhlissa -
historioitsijatuttava lähestyi häntä.
Hän kysyi, oliko Leszek Grzywaczewski sukulainen.
"Kyllä, isoisäni."
Tuttava sanoi: "Hänen kuviaan on holokaustimuseossa Washingtonissa."
Tyttäreni soitti minulle ja kysyi: "Tiesitkö, että isoisä otti kuvia?"
Sanoin, että tiesin hänen ottaneen paljon kuvia.
Mutta erityisesti geton kansannoususta en tiennyt.
Kun geton kansannousun vuosipäivä lähestyi, -
POLIN-museo kehotti minua etsimään niitä lisää.
Zuzanna Schnepf soitti ja kysyi, onko kuvia ehkä lisää.
Aloimme taas etsiä isäni kuvia.
Osa oli minulla, osa siskollani.
Oli kuvia ja negatiiveja, enkä pystynyt katsomaan niitä läpi.
Joko näköni oli liian heikko, -
tai en ehtinyt tarkastaa negatiiveja toisensa jälkeen.
Miten negatiiveista voi nähdä mitään?
Pyysin Maciekia auttamaan. Hän sanoi tekevänsä sen.
Järjestin kaiken rasioihin.
Nämä ovat varmaankin kuvia...
Taidan olla noissa kuvissa lapsena.
Kun rullasin negatiivia, liikutin kättäni.
Näin Umschlagplatzille johdettavia juutalaisia.
Katsoin sitä uudestaan.
Näin kaikki tietämäni kuvat ja joitakin uusia.
Sanoin vaimolleni Bożenalle, -
että löysin sen. Se on täällä.
Isä on ollut poissa yli 30 vuotta.
Silti tuntuu kuin hän heräisi taas henkiin mielessäni.
En uskonut, että tätä negatiivia olisi olemassa.
Se oli uskomaton tunne.
Koskettaa jotain, jonka ei olisi kuulunut säilyä, -
eikä kukaan uskonut sen voivan säilyä.
Tutkijalle on harvinainen hetki tuntea aukon avautuvan menneisyyteen.
Tiesin, että nämä olivat ainoat tunnetut kuvat -
Varsovan getosta kansannousun aikaan, -
jotka eivät olleet natsien ottamia.
Holokaustivalokuvat ovat erikoisia -
siinä mielessä, että usein emme aluksi tiedä, mitä näemme.
Vain historiaa tuntemalla ymmärrämme, mitä kuvan takana on.
- Näemme hermostunutta etenemistä. - Ne ovat myös sumeita.
Reiät ovat vaurioituneet eniten salaa otettujen holokaustikuvien lähellä.
Filmiä ehkä kelattiin kovakouraisesti, -
kun hänen kätensä vapisi tunteiden vallassa.
Tämä osoittaa itse materiaalin arvon.
Kuvien lisäksi -
itse filmi kantaa mukanaan tunteellista historiaa.
VARSOVAN GETTO
Muistan isoisäni asuneen luonamme.
Muistan, että tulin kotiin eräänä päivänä, -
eikä isoisääni ollut.
Hänet otettiin kiinni "łapankassa", -
joka tarkoittaa käännettynä -
kadulla kiinni ottamista.
Rakas tyttäreni, -
22. heinäkuuta 1942 -
saksalaiset aloittivat Varsovan geton likvidoimisen.
He kutsuivat sitä "siirtämiseksi itään".
Niin saksalaiset sanoivat juutalaisille.
Että se oli uudelleensijoittamista parempaan maailmaan.
Jokaisella juutalaisella on oikeus ottaa 15 kiloa matkatavaroita.
Kaikki arvoesineet, kuten raha, korut ja kulta, voidaan ottaa.
Ottakaa ruokaa kolmeksi päiväksi.
Gettoa ympäröivät latvialaiset ja ukrainalaiset joukot.
Saksalaiset keräsivät joukkojen avulla tuhansia päivittäin -
ja lähettivät heidät pois Umschlagplatzin kautta.
Silloin kukaan ei tiennyt kuolemanleireistä.
Kuulimme Treblinkasta paljon myöhemmin.
Viimeisenä ajanjaksona -
kaasukammioiden teho oli noin 5 000 ruumista päivässä.
Saksalaiset tunnetaan organisointitaidoistaan.
Isä tapasi viedä äitiä veneilemään Varsovassa.
Kun natsit alkoivat likvidoida gettoa -
ja kuljettivat ihmisiä kuolemanleireille, -
hän purjehti Marysian kanssa Veikseljoella.
Se oli elämää. Elämä jatkui.
Ilmaa, aurinkoa, kimmeltävää vettä, hiljaisuutta ja rauhaa.
Kuin sotaa ei olisi ollutkaan.
Otimme Marysian kanssa aurinkoa koko päivän.
Tapahtumien kulku vie meitä kohti yhtä väistämätöntä asiaa.
Avioliittoa.
Ostin filmirullan, ja napsimme kuvia.
En koskaan unohda auringonlaskua ja Varsovan katoamista siniseen usvaan.
Kukaan ei tiedä, miten meille käy.
Huhun mukaan saatamme jakaa juutalaisten kohtalon.
Muistan, että suuri ihmisjoukko -
paimennettiin aukiolle, -
jossa saksalaiset käskivät kävelemään ympäriinsä -
ja vetivät ihmisiä pois sieltä.
Muistan myös vanhempieni ystävät -
ja suunnilleen ikäiseni pikkutytön.
Silloin lapsi vedettiin pois.
Vanhempani yrittivät epätoivoisesti kätkeä minut sadetakkeihinsa.
Toistaiseksi Saksan sotatarvike- tehtaissa töissä olevat juutalaiset -
vapautettiin karkotukselta.
Onnistuimme suojautumaan Schultzin tehtaaseen.
Isäni pystyi järjestämään äidilleni töitä getossa -
saksalaisten univormujen tekijänä.
Hän toivoi, että se suojelisi äitiäni.
Minua taas pidettiin tynnyrissä äitini vieressä.
Viisivuotiaalle se ei ollut mukavaa.
Schultzin hyväksynnällä jatkoin työskentelyä Adamczewskille -
arjalaisten puolella.
Pian työtoverini, herra Miśkiewiczin, avulla -
sinut salakuljetettiin getosta arjalaisten puolelle.
Oli työjoukkoja, jotka menivät arjalaisten puolelle.
Isäni lahjoi portinvartijat, -
jotta voisin kävellä ulos väkijoukon mukana.
Hän oli tietenkin hyvin hermostunut.
Jos saksalaiset olisivat nähneet minut, se olisi ollut loppu.
Hän käveli hyvin lähellä ryhmää, joka oli lähdössä.
Siinä vaiheessa yksi...
Siinä vaiheessa yksi sotilaista huolestui siitä, -
että isäni oli liian lähellä arjalaista puolta.
Hän veti isän sivuun ja hakkasi hänet.
Isäni menetti silmän.
Halusin juosta isäni luo.
Mutta isä teki selväksi, että hän halusi minun lähtevän.
Ja niin minä tein.
Se tapahtui juuri ajoissa, -
koska kaikki Schultzin työntekijät vietiin "valintaan".
48 tunnin ajan meitä eroteltiin kuin karjaa ennen teurastusta.
Puolet kuljetettiin suoraan Treblinkan kaasukammioihin.
Kaikki lapset ja suurin osa naisista menehtyivät.
Kahdessa kuukaudessa natsit tappoivat 300 000 ihmistä.
Kenraalikuvernööri määrää, että alueeltaan poistuvia juutalaisia -
rangaistaan kuolemalla.
Ne, jotka suojelevat juutalaisia, saavat saman rangaistuksen.
Arjalaisten puolella tapasin -
isäni työtoverin vaimon.
Olin vaaraksi minut kätkeville, -
koska olin niin selvästi juutalaislapsi.
En tainnut viipyä missään paikassa muutamaa päivää kauempaa.
Ainakaan muistaakseni.
Sitten minut sijoitettiin Vinsentiläissisarten luo.
Minua pelotti, -
koska siinä vaiheessa tajusin, -
että jos minut löydettäisiin, kuolisin.
Kotona on tapahtunut muutoksia.
Isä nukkuu sohvalla, joka on sekä lyhyt että kapea.
Äiti on uupunut. Hänen sydämeensä sattuu ja hän on hermostunut.
Hän sivuuttaa turvallisuushuolet, -
mutta hän on kotimme moraalinen tukipilari -
jokaisena epäilyksen ja epätoivon hetkenä.
Yhtäkkiä ja odottamatta taloon muutti kaksi naista.
Halina Bielawska ja Janina.
Heillä ei ole paikkaa, minne mennä, joten he jäivät luoksemme.
Yksi naisista oli Halina Hirszbajn, -
myös Bielawska-nimellä tunnettu.
- Siis Hirzbajn, Halina? - Niin.
- Olliko hän syntynyt vuonna 1920? - Kuten isäni.
Bielawska.
Osoite sodan jälkeen, Wilcza-katu 8/16.
Lähellä Mokotowska-katua, jolla isäni asui, -
ja missä he piileskelivät ja auttoivat toisiaan.
Toinen henkilö oli Janina Laks.
Wilcza-katu 8/16.
Osoite on sama.
Äitini salakuljetettiin pois getosta.
Hänet otti luokseen perhe, -
joiden luona hän oli koko sodan ajan.
Heidän nimensä oli Grzywaczewski.
He eivät halunneet minua sinne, koska olin vaaraksi.
Lisäksi he olivat hyvin aktiivisia Puolan kotiarmeijassa.
Kun äiti lähti getosta, -
hän päätyi hyvin nopeasti Grzywaczewskien luo.
Luulen, että se oli suunnitelma. Ei varmaankaan onnekas sattuma.
Olen melko varma, että minulla on rannekoru tallelokerossa.
Rannekoru saattoi kuulua koruihin, joita hän käytti selviytymiseen.
Tiedän sen varmuudella, koska hän kertoi sen tarinan.
Hänen perheensä teki koruja, jotka olivat pieniä kultaharkkoja.
Se on epätavallinen...
Siitä irrotettuja paloja käytettiin selviytymiseen.
Siitä rannekorusta voisi helposti poistaa osan -
ja muuttaa sen rahaksi.
En tiedä, kuka auttoi äitiä vaihtamaan henkilöllisyyttä.
Eivät varmaankaan Laksit.
- Varmaankin... - Grzywaczewskitko? En tiedä.
Kuvittelisin, että he liittyivät siihen jotenkin.
Se, miten Laksin perhe ja Halina päätyivät -
Grzywaczewskien asuntoon, on arvoitus.
Missä he tapasivat? Luulen, että he tunsivat ennen sotaa -
ja olivat ystäviä, mutta se on vain oletus.
Tulisitko tänne?
Nämä ovat eloonjääneiden kansioita.
Arviolta noin 10 prosenttia -
Puolan juutalaisista vuodelta1939 selvisi.
- Vain 300 000 kolmesta miljoonasta. - Niin.
Tämä on Halina Hirzbajn, sama kuin Pelagia Bielawska.
Pelagia oli peräisin väärennetyistä papereista, joista oli hyötyä, -
kun SS-upseerit menivät -
Wilcza-kadun asuntoon.
Meillä oli tietenkin arjalaiset paperit.
Rouva Grzywaczewski löysi paikan äidilleni, -
kun en voinut jäädä Vinsentiläissisarten luo.
Kun asuin äitini kanssa, joku varmaankin huomasi hänet.
Muistan, että oli yö.
Minulle yksi pelottavimmista asioista vielä tänäkin päivänä -
on askelten kuuleminen.
Yläkertaan menevät ihmiset.
Äitini avasi oven. Siellä oli kolme miestä.
Kahdella oli SS-univormu ja yhdellä ei.
Ilmiantaja istui sängylleni -
ja puhui minulle jiddišiä.
Mikä nimesi on, kultaseni?
En ymmärtänyt sitä kieltä.
Katsoin ylös ja sanoin viattomasti:
"Anteeksi, mutta en ymmärrä saksaa."
Siinä vaiheessa SS lähti.
Ikävä välikohtaus.
Halinan ja Janinan asunto tutkittiin.
Se päättyi, kun raha vaihtoi omistajaa, mutta uhka oli loputon.
Asunto oli paljastunut.
Suoritin upseerikoulutuksen, ja minut määrättiin neljänteen yksikköön.
Istun huoneessani kasarmilla.
Uusissa henkilökorteissamme on merkittynä arvo.
Minä olen Löschmeister, korpraali.
Eversti piti meille puheen.
Tehtävämme on auttaa elvyttämään Varsovan palovartioston henki -
ja tehdä siitä kurinalainen, sotilastyylinen järjestö.
Palolaitoksella on salainen Skala-järjestö.
Komendantin poika yrittää värvätä minut.
Chłodna-katu ja Mirowskien kasarmi, -
jossa neljäs yksikkö oli, -
erottivat geton kaksi osaa toisistaan.
Palomiehet Skała-vastarintaliikkeessä -
auttoivat juutalaisia parhaansa mukaan.
Täällä oli aikoinaan rautatiekiskot -
ja viemäriaukko sadevesiviemäriin, -
jonka kautta juutalaisille tarjottiin apua, -
aseita ja ammuksia ennen geton kansannousua.
Rakas tyttäreni, -
getossa oli enää vain noin 40 000 juutalaista.
Lähdin viime hetkellä ja löysin turvapaikan Miśkiewiczeiltä.
Heti sen jälkeen, 19. huhtikuuta 1943, -
alkoi Varsovan geton kansannousu.
Huonosti aseistettu kourallinen miehiä ja naisia -
vastusti tankkeja ja konekiväärejä lähes kuukauden, -
ilman pienintäkään toivoa oman henkensä pelastamisesta.
Juutalaisille se oli pesahin aatto.
Se oli seder-ilta, -
jolloin juutalaiset juhlivat israelilaisten pakoa Egyptistä.
Näin ollen pesahin teema on vapaus.
Ja täällä juutalaiset eivät olleet pelkästään vankeina, -
vaan heitä uhkasi kuolema.
Saksalaiset olivat kerääntyneet geton muurien ympärille.
Joukot olivat siellä. Ukrainan joukot tukivat heitä.
Junat olivat asemalla, valmiina kuljettamaan juutalaiset pois.
Sillä hetkellä juutalaiset päättivät nousta kapinaan.
Ensimmäinen päivä oli huumaava. Se oli innostavaa.
Saksalaiset vetäytyivät getosta.
Yli-ihmiset, jättiläiset, kaikki Saksan voima.
Ja tämä pieni nuorten juutalaisten ryhmä pystyi -
pakottamaan heidät vetäytymään.
Heillä oli rohkeutta ja kekseliäisyyttä.
He käyttivät Molotovin cocktaileja.
He käyttivät käsiaseita. Heillä oli muitakin aseita.
Ja heillä oli jotain, mitä saksalaiset eivät osanneet odottaa.
He olivat valmiita taistelemaan kuolemaan asti, -
koska vaihtoehtoja ei ollut. He kuolisivat tavalla tai toisella.
Ihmiset, jotka taistelevat henkensä ja yhteisönsä hengen puolesta, -
ovat valmiita tekemään kaikkensa säilyttääkseen sen.
Getto oli muurien takana kansannousun aikaan.
Miltei ketään puolalaisia ei päästetty sisään.
Silti tässä on salaa otettuja valokuvia -
sisäpuolelta.
Tämä on kinofilmi, jossa on puolikkaita ruutuja -
ja revennyt rei'itys.
- Yhdellä puolella. - Mikä käytetty kamera oli?
Mieleeni tulee heti Kochmannin Korelle K -kamera vuodelta 1932.
VALOKUVAAJA
Kasetti on yhdellä puolella ja puola toisella.
Jos kasetti oli yhdistetty, -
filmiä kelattaessa oli vastusta, -
ja hammaspyörä vaurioitti rei'itystä -
estäen filmiä siirtymästä 20 millimetriä eteenpäin.
Piti tehdä musta kuva, -
jotta filmi siirtyi tarpeeksi eteenpäin, -
eivätkä kuvat menneet päällekkäin.
Mutta jos toimintakuvia yritetään ottaa salaa, -
se voi aiheuttaa päällekkäisiä kuvia.
Se on pieni, helposti kätkettävä.
Se mahtuu taskuun.
On kulunut kuukausi täynnä kauheita tapahtumia, -
jotka voivat jättää syvän jäljen nuorten mieleen.
Sain puhelun yksiköstä. Minua käskettiin ilmoittautumaan heti.
Marysia ei anna anteeksi, että menin gettoon, enkä käynyt hänen luonaan.
Geton tapahtumat ovat silkkaa helvettiä.
Kollegani puhuvat juutalaisten päättäväisyydestä.
Koko juutalaisväestön taistelutahdosta.
Saksalaiset kärsivät raskaita tappioita.
Heidän on pakko vallata getto talo talolta. Vankeja ei säästetä.
Täysimittaiset taistelut raivoavat.
Asuin alueella, josta meidät siirrettiin pois, -
kun getto luotiin.
Tavallaan geton luominen -
ja minun kohtaloni limittyvät.
Nämä lapsuuden kuvat ovat yhä mielessäni.
Leszek otti tämän kuvan.
Tässä oli geton sisäänkäynti Nalewki-kadulta.
Merkitsin karttaan tämän palavan rakennuksen. Tässä.
Tämä kuva otettiin tästä paikasta, -
ja siinä näkyy tämä alue.
Nämä kuvat otettiin ensin, -
mikä viittaa siihen, että filmi ladattiin -
historian tallentamiseksi.
Tässä näkyy luultavasti saksalainen sotilas, -
joka varmistaa, että rakennukset palavat.
Saksalaiset polttavat rakennuksia nujertaakseen juutalaiset.
Emme saa sammuttaa tulipaloja.
Tehtävämme on turvata saksalaisille töitä tekevät tehtaat -
ja estää palojen leviäminen Varsovan muille alueille.
Kahden yön jälkeen olin saanut tarpeekseni.
Olin niin uupunut, että istuin vain lankuille.
Kymmenen päivän ajan en edes riisuutunut yöllä.
Olimme jatkuvasti palon keskellä.
Se menee yleensä näin.
Saksalaiset ilmoittavat, että tietyt kadut sytytetään tuleen -
tiettyjen talonumerojen välillä.
Meitä käsketään suojaamaan tietyt paikat.
VARSOVA LESZNO-KATU 80/82
Kuvassa näkyy isäni.
Tämä on isä.
Tätä tarinaa en osaa selittää täysin.
Joku saksalaissotilas katsoo nähtävästi kameraan, -
joten siellä täytyi tapahtua jotain.
Se oli harmaata aluetta.
Kuvien ottaminen oli kiellettyä, -
mutta joskus saksalaiset ummistivat silmänsä.
Grzywaczewskin rooli valokuvaajana on tärkeä, -
koska hänellä on kaksoisrooli.
Hänellä on kamera, -
ja hän voi jopa ottaa kuvia Wehrmachtin korpraalin kanssa.
Mutta hän toimii myös vakoojana -
ja salakuljettaa kuvia.
Tämän kuvan tärkeimmät yksityiskohdat ovat ikkunat -
ja osa rakennusta -
kadun toisella puolella.
Löysin sotaa edeltävän kuvan tästä talosta -
kaupungin arkistoista.
Siinä näkyy sama räystäslista.
Ikkunoiden korkeus on sama.
Raitiovaunukiskojen kaarre on selvästi tässä.
Tämä kuva otettiin tämän rakennuksen kulmalta.
Tämä näyttää tilanteen vuonna 1944.
Koko getto on tuhoutunut.
Sairaalarakennukset kuitenkin säilyivät.
VARSOVA SW. ZOFII -SAIRAALA
Huomenta.
Täältä hän otti nämä kuvat.
Hän otti sarjan kuvia.
Yksi, kaksi, kolme, neljä, viisi, kuusi, seitsemän...
Kahdeksan kuvaa järjestettynä juuri tähän järjestykseen.
Tiedämme sen, koska meillä on negatiivi. Meillä on tarina.
Nämä kuvat ovat salaisia, eikä kukaan saksalainen saa tietää.
Ihmisten kasvot näkyvät.
Pikkulapset menevät...
Miltä tuntuu tietää, -
ettei paluuta enää ole?
Sitä on vaikea kuvitella, mutta sen näkee näistä kuvista.
Pyydän katsomaan tätä.
Auto ja ikkunat kohtaavat tässä.
Tilanne on tämä.
Tämä nainen kävelee -
ja kääntyy.
Toisessa kuvassa näkyy hänen kyynärpäänsä.
Se yhdistää nämä kaksi kuvaa.
Ja tässä...
Tässä...
Raitiovaunun raiteet yhdistyvät kutakuinkin näin.
Loimme yhden synteettisen kuvan neljästä valokuvasta.
Näen sen jäähyväisinä niille, jotka kävelevät Grzywaczewskin edestä, -
menevät ohi ja katoavat pois.
Tulipalon ulos ajamat juutalaiset paimennetaan keräyspaikkaan, -
niin sanottuun Umschlagplatziin.
Haavoittuneet ja sairaat teloitetaan saman tien.
Pelastaminen on kielletty.
Sitten juutalaiset pakotetaan marssimaan sivuraiteelle -
ja kuljetetaan tuntemattomaan määränpäähän.
Luultavasti veturin työntämä juna saapui Umschlagplatzille.
Ihmiset ajettiin rampille.
Heidät lastattiin vaunuihin, -
ja juna lähti.
Kuolemanjunat menivät itään Treblinkaan.
Leszek tulee takaisin tehtävältään. Filmi on hänen kamerassaan.
Hän menee kävelylle Marysian, kihlattunsa ja äitini, kanssa.
Kaunis kuva vanhemmistani. Todella koskettava.
Tässä ovat äitini ja isäni sisko.
En tiedä, kuka kolmas nainen on.
Danusia-täti, isäni sisko.
Katsokaa kontrastia heidän elämänsä, -
keväisen huhtikuun -
ja geton tuhoamisen välillä.
Tuossa ovat vanhempani.
Tämä on hyvä esimerkki siitä, -
miten Varsova jakautui kahteen maailmaan, -
jotka olivat yhteydessä maantieteellisesti, -
mutta valovuosien päässä toisistaan.
VARSOVA MOKOTOWSKA-KATU 65
Huomenta. Olen Maciej Grzywaczewski.
Isäni asui tässä asunnossa sodan aikana.
Tässä oli suuri olohuone.
Tämä oli käytävä keittiöön.
Täällä oli kylpyhuone.
Koputan.
Negatiivi kehitettiin tässä huoneessa.
Täällä on ovi portaikkoon.
Täällä oli puolikerros, -
jossa pikku Roma piileskeli.
Asuin lyhyen aikaa pikkuruisella ullakolla, -
joka oli keittiön yläpuolella.
Enkä voinut liikkua.
Minun piti olla hyvin hiljaa.
Kaksi saksalaista asui täällä väliaikaisesti.
Toinen tuli aamulla istumaan keittiöön, -
joi kahvia ja luki sanomalehteä.
Kun Roma piileskeli puolikerroksessa, ja hänen piti olla hiljaa.
Aloin lukea siinä vaiheessa.
Pystyin istumaan ja lukemaan pitkän aikaa -
pitämättä yhtään ääntä. Se pelasti henkeni.
Koska jos joku olisi tiennyt, -
että Grzywaczewskin perhe pelasti juutalaisia, -
Grzywaczewskit olisi tapettu.
Gettoon palattuani sain tietää, että palomiehet toivat sieltä -
matkalaukkuja täynnä tavaroita.
Koska omistajia ei ole, heistä kyse ei ole varkaudesta.
Saksalaiset kuitenkin pitävät sitä ryöstelynä -
ja käskevät kitkemään sellaisen toiminnan.
Teimme siitä lopun hyvin nopeasti.
Etualalla on kolme palomiestä, -
mutta taustalla -
on myös kuvaa ottava sotilas.
Grzywaczewski näyttää tilanteen, -
joka oli melko yleinen holokaustin aikaan.
Saksalaiset kuvaavat rikoksiaan.
Tämä katu on Nowolipie Smoczan lähellä.
Nämä kuvat ovat Stroopin raportista.
Tämä on kenraali Jürgen Stroop.
JÜRGEN STROOPIN RAPORTTI
Olen kieltänyt kameroiden käytön getossa tehtävien toimien aikana.
Mutta kenraali Krügerin käsky laatia raportti -
sisälsi valokuvien toimittamisen.
Kaikki piti tehdä hyvin nopeasti.
Epäilen, että SS:n turvallisuuspoliisi otti nämä kuvat.
Kirjoitin "Varsovassa ei ole enää juutalaisten asuinaluetta"-raportin -
Heinrich Himmlerille, Krügerille ja itselleni.
Se on arvokasta materiaalia historialle, Führerille, -
tuleville kolmannen valtakunnan tutkijoille, -
nationalistisille runoilijoille ja kirjailijoille -
ja ennen kaikkea dokumentoinnille ponnistuksistamme, -
joita pohjoismainen rotu ja saksalaiset tekevät -
hävittääkseen juutalaiset Euroopasta ja koko maailmasta.
Näemme lähes päivittäin SS-kenraali Jürgen Stroopin, -
joka johtaa koko operaatiota.
Palojen sammuttamisen sijaan joudumme katsomaan, kun getto palaa.
Ihmisten pelastamisen sijaan katsomme avuttomina heidän kärsimystään.
Saksan poliisi ja SS tarkkailevat meitä jatkuvasti.
Auttamisyrityksillä voi olla vakavat seuraukset meille.
Leszek otti kuvan tässä seisoessaan.
Grzywaczewski vaarantaa itsensä ottamalla tämän kuvan.
Hän seisoo palomiesten takana.
Kameraa lähempänä oleva -
katsoo selvästi rakennusta, -
mutta toinen kääntää päänsä pois.
He eivät saa paljastaa tunteitaan.
Koska natsien mielestä kaikki on hyvin.
"Niin sen kuuluukin olla!"
"Juutalaisten kuuluu hypätä, koska he eivät ole ihmisiä."
Mutta palomiesten tunteet ovat päinvastaiset.
Piilossa pysyneet juutalaiset ovat nyt ansassa palavissa rakennuksissa -
ja paistuvat elävältä.
Kokonaisia liekkien eristämiä ryhmiä pakenee yläkerroksiin, -
ja kun tuli saavuttaa heidät, -
he yrittävät paeta hyppäämällä parvekkeilta.
Viiden tai kuuden ihmisen perhe hyppäsi ikkunasta ja kuoli heti.
Heillä ei ollut ulospääsyä.
Ja vaikka meillä oli tekniset keinot, emme voineet auttaa heitä.
Tämä näyttää samalta paikalta.
Sama talo.
Sen näkee ikkunoista.
Ja parvekkeet...
Tämä on sama rakennus, jota isäni kuvasi.
Saksalaiset ja isäni ottivat kuvia samassa paikassa.
Ja tämä myös.
Kun katsotaan parveketta, rakennus saattaa olla sama.
Molemmissa kuvissa näkyy raitiovaunun ratajohto.
Kolmannen kerroksen parvekkeella on samat pylväät.
Saksalaisten kuvassa vasemmanpuoleinen ikkuna on auki -
ja oikeanpuoleinen kiinni.
Samoin isäni kuvassa.
Kuin se olisi puuttuva kuva, jota hän ei voinut ottaa.
Otettuaan edellisen kuvan Leszek siirtyi tänne.
Ja täällä tragedia tapahtui.
Tämä on valitettava, mutta pieni onnettomuus.
Mutta paikalle tulee useita ihmisiä.
Normaali inhimillinen reaktio.
Se tuo selvästi esiin niiden ihmisten tragedian.
Ei ollut ketään.
Kukaan ei auttanut heitä.
Se ei ollut mahdollista.
Ei siksi, ettei kukaan halunnut, vaan siksi, ettei kukaan voinut.
Nämä kaksi kuvaa kertovat koko tarinan.
Saksalaiset kokoontuvat tähän paikkaan -
hypänneiden ihmisten ruumiiden lähelle.
Tämä on ilmiselvää minulle.
Mutta jos katsomme tarkkaan, -
voimme nähdä siluetin, -
vain hänen päänsä ja hartiansa.
Todennäköisesti juutalaisia, jotka tulevat kellarista -
tai tulevat portista.
Nämä kaksi tilannetta ovat samankaltaisia.
Yhtäältä ikkunasta hypänneiden ruumiit.
Toisaalta juutalaisia tulee ulos, -
ja he kuolevat pian.
Palaneiden rakennusten raunioiden alla -
on yhä juutalaisia kellareissa.
Näky ihmisten raahaamisesta ulos sieltä -
kummittelee mielessäni ikuisesti.
Kasvoja, ei ihmisten, vaan puolittain eläinten, sekavia ja tyhjiä ilmeitä.
He siristivät silmiään auringonvalossa.
He olivat viettäneet viikkoja kellarien pimeydessä.
Nälän ja kauhun heikentäminä heidän likaiset ruumiinsa liikkuvat.
Heitä teloitetaan joukoittain.
Elävät lysähtävät jo tapettujen ruumiiden päälle.
Getto on nyt poltettu maan tasalle. Se muistuttaa suurta rauniomerta, -
kuollutta kaupunkia, -
kuin jokin valtava katastrofi olisi iskenyt sinne.
Sodan katastrofi, tosiaan.
Se, mitä hän näki getossa, liikutti häntä syvästi.
Sen tuntee hänen päiväkirjastaan. Hän aikuistui nopeasti.
Hän muuttui.
Unettomien öiden ja taukoamattoman työn jälkeen palasin kotiin.
Rauhan päivät ovat koittaneet, mutta en voi tottua niihin.
Minusta on tullut sulkeutunut.
Olen vetäytynyt hiljaisuuteeni, kuin kotilo kuoreensa.
Hän kantoi sisällään näkemänsä taakkaa.
Hän tuskin puhui siitä paljon.
Olemme päässeet tämän negatiivin loppuun.
Grzywaczewski kuvaa kihlattuaan -
ja ottaa omakuvan.
Jos joku kysyy, -
kuka oli palomies Grzywaczewski, joka oli getossa, -
lyhyin vastaus on, että hän on silminnäkijä -
syvästi eksistentiaalisessa mielessä ja merkityksessä.
Puolitoista vuotta geton kansannousun jälkeen -
isoisäni Stanisław Grzywaczewskin johtama kapinallisjoukko lähti -
täältä Mokotowska 65:stä valtaamaan takaisin Gestapon päämajan.
Samaan aikaan isäni mobilisoitiin palomieheksi Varsovan kansannousuun.
Se päivä on tärkeä käännekohta.
Minä yritän...
Lähdetään nyt.
VARSOVA 1944
Rakas Roma, -
1. elokuuta 1944 -
alkoi Varsovan kansannousu saksalaisia vastaan.
Olit silloin Vinsentiläissisarten luona Wołominissa.
Äiti tuli tapaamaan minua.
Menimme yhdessä kellareiden läpi Grzywaczewskeille.
Saksalaiset tuhosivat kaupunkia maalla ja ilmassa.
Vuoden 1944 kansannousu maksoi Varsovalle noin 200 000 henkeä, -
haavoitti lukemattomia -
ja raunioitti 80 prosenttia taloista.
Tammikuussa 1945 -
Neuvostoliiton hyökkäys eteni taas vihdoin.
Saksalaiset katosivat yön aikana.
Neuvostojoukkojen saavuttua menimme Wołominiin -
etsimään Vinsentiläissisaret ja selvittämään, mitä sinulle tapahtui.
Siellä saimme tietää, että sinut oli evakuoitu.
Tulin takaisin. Löysin itseni Varsovasta.
En tunnistanut Varsovaa lainkaan. Se oli tuhottu täysin.
En tiennyt, missä vanhempani olivat tai olivatko he selvinneet.
En mitään.
Yritin etsiä minulle tuttua paikkaa.
Ja kappas vain, yksi rakennuksista, jossa asuimme -
arjalaisten puolella, oli ehjä.
VARSOVA MOKOTOWSKA-KATU 65
Menin rakennukseen -
ja soitin kaikkien ovikelloja.
Seuraavana aamuna tapasin isäni.
Siinä vaiheessa isäni oli jo ottanut yhteyttä äitiini.
Siihen päättyi -
minun saagani.
VARSOVA 1946 ENTINEN GETON ALUE
Juutalaisten historiallinen komissio päätti tutkia saksalaisten rikoksia -
Puolan juutalaisväestöä vastaan.
Siksi komissio keräsi -
painettuja, käsinkirjoitettuja ja muita materiaaleja.
He keräsivät myös asiakirjoja, -
kuten valokuvia.
Tiedämme, että vuonna 1946 -
heillä oli viisi isäsi ottamaa valokuvaa.
Samana vuonna -
Joseph Kermishin "Varsovan geton kansannousu" julkaistiin.
Joseph Kermish oli holokaustin tutkimuksen pioneeri.
Hän sisällytti isäsi kuvat kirjaansa.
Nämä ovat alkuperäisiä valokuvavedoksia.
Niiden takana on arvokkaita tietoja.
Kuvaukset ovat yksityiskohtaisia.
Tiedämme, missä ja milloin kuva otettiin.
Oletamme, että vain itse valokuvaaja tiesi sen.
- En usko, että tämä on... - Isäsi käsialaako?
Mielenkiintoista.
Tämä taitaa olla Hilary Laksin käsialaa.
Ehkä hän toi nämä kuvat tänne vuonna 1946.
Kaikki selvisivät sodasta.
Vanhempani menivät naimisiin 1946 -
ja muuttivat Gdańskiin.
Isäni halusi asua Gdańskissa. Hän halusi merimieheksi.
Hän valmistui yliopiston laivanrakennuksen laitokselta -
ja työskenteli loppuelämänsä laivojen parissa.
Samaan aikaan Laksin perhe muutti Yhdysvaltoihin -
vuonna 1951.
1950-luvun lopulla isä sai kirjeen Hilarylta.
Hän pyysi lähettämään valokuvat, -
jotka oli otettu Varsovan geton kansannousun aikana.
Kun isä lähetettiin delegaation mukana -
telakalle Pohjois-Englannin Billinghamiin, -
hän varmaankin lähetti 12 kuvaa getosta silloin.
Hän kai uskoi, että ne pääsisivät turvallisemmin Yhdysvaltoihin -
ja ohittaisivat kommunistiviranomaisten sensuurin.
Olimme neuvostovallan alla, -
joten kaikki yhteydet Yhdysvaltoihin olivat epäilyttäviä.
Kaikkien vuosien jälkeen Roma on viimeinen silloin elänyt todistaja.
Vain hän on jäljellä tästä perheestä.
Rakas Roma, -
haluaisin näiden valokuvien pysyvän todisteina tuleville sukupolville.
Voisin järjestää jotain Lifen tai Postin kanssa -
ja jopa tienata sillä, mutta en halua sellaisia rahoja.
Nämä kuvat on säilytettävä oikeassa historiallisessa arkistossa.
Kerro, minne ne pitäisi antaa säilytettäväksi sinun mielestäsi.
Nämä ovat kopiot 12 valokuvasta, -
jotka saimme vuonna 1992 -
Yhdysvaltojen holokaustimuseoon Washingtonissa.
Oletan, että Hilary Laksin kuoleman jälkeen -
hänen perheensä päätti lahjoittaa valokuvat meille.
Pidimme niitä heti hyvin ainutlaatuisina.
Pidimme 12 valokuvaa alkuperäisinä, -
koska ne olivat ainoat silloin olemassa olevat kopiot.
Nyt negatiivi on alkuperäinen.
Getosta on 33 kuvaa.
Keskellä oleva mies on ehdottomasti Hilary.
Ja oikealla oleva nainen, -
jolla on hattu ja turkiskaulus, on ehdottomasti äiti.
Tämä ovat varmaankin ajalta, jolloin äiti saapui New Yorkiin.
Hän piti Leszekiä veljenä. Kyse oli perheestä.
Samaan aikaan hänellä oli demoneja selviytymisen ajoilta.
Hänellä oli varmaankin PTSD.
Hän oli sairaalassa mahdollisen itsemurhayrityksen jälkeen.
Se tuntui vanhalta historialta ja vanhan historian käsittelyltä.
Rakas tyttäreni, -
jos näillä muistelmilla on jokin merkitys, -
ne kaiketi vain säilyttävät muiston niistä pahamaineisista ajoista -
ja muistuttavat rauhaan ja vaurauteen syntyneille, -
jotka uskovat sivilisaatiomme arvoihin, -
mitä tulevaisuudessa voi yhä tapahtua, -
jos he antavat kohdella itseään kuin koiria.
Jotenkin olen päässyt muistelmieni loppuun.
Kaikki sen jälkeen tapahtunut on jo muistissasi.
Olen Dorota Grzywaczewska, Leszekin tytär.
- Voimme puhua englantia, jos haluat. - Kumpi on parempi sinulle?
Koko albumi on sinulle.
HILARY LAKSIN TYTÄR
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
Tämä on Varsovan getto.
Geton kansannousu.
- Yritin kovasti olla muistamatta tätä. - Tiedän.
- Leszek. - Tunnistatko Leszekin?
Leszek mahdollisti perheensä kanssa sen, -
että minä ja vanhempani selvisimme.
Kaunis valokuva.
- Ja kaunis äiti. - Kiitos.
Oletan, ettei hän ole elossa.
- Hän kuoli 11 vuotta sitten. - Olen pahoillani.
- Suo anteeksi. Jos minä... - Ilman muuta.
Muistan tuon.
Niin.
Vietin suuren osan elämästäni yrittäen unohtaa tämän kaiken.
Minulle tämä on perhettäni.
Tämä on historiaani.
Nämä ovat ihmisiä, joiden kaikkien tiedän kuolleen.
Meidän on muistettava se. Se on osa historiaa.
Ei vain osa juutalaisia.
Jos emme muista, se tulee uudestaan.
Meidän on muistettava. Muista oma historiasi.
Sain tarpeekseni.
Jokaisella perheellä on historiansa, ja sinä olet minun historiaani.
Se ei ole vain minun historiaani, -
vaan myös sinun...
Puolan historiaa.
Osittain Amerikan historiaa, koska olemme täällä.
Ja osittain tämän takia.
ROMA, HÄNEN VANHEMPANSA JA HALINA SELVISIVÄT HOLOKAUSTISTA -
JA MUUTTIVAT YHDYSVALTOIHIN.
LESZEK TOTEUTTI UNELMANSA JA PYSYI YHTEYDESSÄ MEREEN LOPPUELÄMÄNSÄ.
YSTÄVÄT MUISTAVAT HÄNET PURJEHTIJANA JA AMATÖÖRIKUVAAJANA.
LESZEKIN POIKA MACIEJ OLI AKTIVISTI DEMOKRAATTISESSA OPPOSITIOSSA -
JA SOLIDAARISUUSLIIKKEESSÄ, JOKA MUUTTI PUOLAN HISTORIAA.
Suomennos: Anu Miettinen Iyuno