Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ונעבור עכשיו לפולין
ולתגלית שמוצגת כמבט גולמי ממקור ראשון
באחד הפרקים המכריעים ביותר של השואה.
אלה מסמכים בעלי ערך היסטורי רב,
שראו אור אחרי 80 שנה.
זה תשליל, התשליל היחיד שקיים בעולם
ממרד גטו ורשה,
מבפנים, מתוך הגטו.
תמונות שמבטאות את הבלתי ניתן להבעה.
חלקי חיים שהשתמרו ב-33 תמונות.
תמונות אלה צולמו על ידי גרז'ווצ'סקי, כבאי פולני בן 23.
המרד בגטו ורשה היה פעולה של מחתרת יהודית
נגד המשטר הנאצי בזמן השואה.
היסטוריונים מחשיבים תמונות אלה לבעלות ערך,
כי הן התמונות הידועות היחידות מהמרד בגטו,
שלא צולמו למטרות התעמולה הנאצית.
תמונות חדשות ממרד גטו ורשה נמצאו באוסף משפחתי
תמונות אבודות ממרד גטו ורשה חושפות את זוועות הקרב היהודי האחרון
והמסמכים שנמצאים שם
נותנים את התחושה של מה שאדם רגיל היה רואה
ואיך אותו אדם רגיל מיסגר את כל הדברים המדהימים
שהתרחשו באפריל 1943.
במשך רוב חיי ניסיתי לשכוח את כל זה.
ניו יורק, 1968
"בתי היקרה,
"לשק הצליח לצלם סדרת תמונות, תוך כדי סיכון חייו.
"פניתי אליו לפני עשר שנים, ביקשתי שישלח לי אותן.
"קיבלתי כמה תמונות ושמרתי אותן עד עכשיו.
"התמונות האלה מספרות גם את הסיפור שלנו.
גדנסק, 2024
"התשלילים נמצאים בידיו של לשק.
"התמונות האלה מעולם לא פורסמו.
"שמרתי אותן בכוונה כל כך הרבה זמן, והתכוונתי לפרסם אותן,
"כשהעולם יתחיל לשכוח מהדברים האלה.
"אני לא יודע אם זה הזמן המתאים, אבל הזמן שלי עובר."
באותה תקופה, הדירה נראתה קצת שונה,
אבל בואו נלך ישר לחדר של אבא.
כשעשינו סדר בדברים אחרי מותו,
שמנו לב שהלוחות האלה זזים כאן.
בתא הנסתר הזה, מצאנו את היומנים של אבא.
אחותי ואני לא ידענו על קיומם של היומנים.
אבא מעולם לא סיפר לנו עליהם.
"הזמנים האלה מעניינים יותר מכל תקופה אחרת.
"בחרתי שנה טובה להתחיל לכתוב יומן.
"השתתפתי בהפגנה ענקית.
"האווירה הייתה פושרת. לא הייתה התלהבות מיוחדת.
"הנאומים היו סטריאוטיפיים.
"הלאומנים צעקו, "מוות ליהודים."
"צעקתי עד שנעשיתי צרוד.
"אבל זה לא משנה עכשיו. יש לי בחינות גמר מוחרתיים.
"בדרך חזרה מבית הספר, חבר אמר,
"כשהמלחמה מעבר לפינה, אין טעם ללמוד."
"ביום שישי בבוקר, בראשון בספטמבר, שמעתי,
"התראת פשיטה אווירית, סגרו את החלונות!"
"זה העיר אותי.
"ראיתי את המטוסים הגרמניים הראשונים מעל ורשה.
"אנחנו תקועים בבית
"בזמן שהגרמנים אוספים אנשים לעבודות כפייה.
"סיורים רבים של האס-אס הופיעו,
"ועצרו את כל מי שהם נתקלו בו.
"אלה שהועסקו בחברות גרמניות שוחררו.
"אלה שנתפסו נאספו, נלקחו משם
"ואז הועלו לרכבות.
"שניים מחבריי נתפסו.
"רק היהודים במצב גרוע יותר מאיתנו."
שתינו ניצולות שואה. הקרן להיסטוריה החזותית של השואה,
שמי דינה כהן.
היום השבעה בנובמבר, 1996.
אני עורכת ראיון עם רומנה קפלן, שנולדה למשפחת לקס,
בצ'בי צ'ייס, מדינת מרילנד בארה"ב.
הראיון ייערך באנגלית.
ומתי נולדת?
נולדתי בפולין, בוורשה.
תוכלי, בבקשה, לתאר את משפחתך?
אבי היה מהנדס כימיה
והייתה לו משרה יוקרתית מאוד.
הוא עבד במפעל שייצר סבונים, בשמים ונרות.
"רומה יקירתי,
"ביקשת ממני לכתוב על העבר,
"על מה שסבלנו באותם זמנים ידועים לשמצה,
"שהיית צעירה מכדי לזכור.
"אנסה לכתוב מכתב,
"למרות שאני לא יודע אם יש לי הכוח לכך.
"העולם שלנו התפרק.
"רק בגלל שהיינו יהודים, נתפסנו בתור "סכנה" לגרמנים.
"היינו תתי-אדם, גזע שיש להשמיד.
"הכריחו אותנו לענוד סרטי זרוע ועליהם מגן דוד.
"הגרמנים עיקלו את כל העסקים שהיו שייכים ליהודים,
"כמו גם את חשבונות הבנק ואת הפיקדונות שלהם.
"כדי לבודד אותנו משאר האוכלוסייה,
הוקם גטו ורשה בסתיו 1940.
"סגרו אותנו מאחורי חומה.
"כל יהודי ורשה שגרו מחוץ לגטו הועברו לתוכו.
"הגטו צומצם
"ואילצו אותנו לעבור ולהשאיר את רוב הרכוש מאחור.
"עד מהרה, גרו בגטו חצי מיליון איש.
"העוני בקרב ההמונים היהודים הלך וגדל מיום ליום.
אני זוכרת שהייתה לי בובה,
בובה גדולה, שהבוס של אבא שלי נתן לי,
וקראתי לה קריסטינה.
אני זוכרת שאימא שלי תפרה כמה מהתכשיטים
בתוך הבובה.
לשק גרז'ווצ'סקי: "הכסף אזל.
"אי אפשר היה למצוא עבודה בתשלום.
"כולם ניסו למצוא עבודה פיקטיבית.
"פגשתי בן כיתה לשעבר.
"הוא עובד ככבאי ביחידת ההכשרה.
"בעזרתו, אתקבל לעבודה.
"הלכתי לרובע ז'וליבוז'.
"כשהפעמון צלצל, הכבאים לבשו את המדים שלהם,
"לבשו חגורות וקסדות, ואז נעמדו במסדר לתחילת המשמרת.
אימא שלי גרה ברחוב שליד בית הספר הזה.
אבא שלי אהב לצלם אותה.
היא הייתה נושא הצילום האהוב עליו כל חייו.
"אני ממש אוהב את מרישה. יש לה רגליים חטובות.
"היא מלאת חיים ובעלת לב חם.
"די ברור שגם היא מחבבת אותי.
"למרישה יש מצלמה.
"קניתי סרט צילום.
"היה קשה להטעין את המצלמה.
"ישבתי שעה עם הידיים מתחת לשמיכה.
"הרסתי חלק מסרט הצילום.
"הצלחתי להשיג מגדיל תמונות.
"אחרי כמה ניסיונות כושלים, התחלתי לייצר הדפסים טובים.
"המיומנות הזו עשויה להיות שימושית מאוד בעתיד.
"לפעמים אני מקווה לאקשן אמיתי שבו אוכל להוכיח את עצמי.
"אזעקה!
"אנחנו דוהרים בתוך הגטו בכבאית עמוסה.
"הוצבתי על סולם בחלון הקומה השלישית.
"חיכיתי למים ונכנסתי פנימה.
"החושך היה מוחלט.
"עשן סמיך ואדי קיטור אפפו אותי.
"התחלתי להשתעל ולדמוע.
"לא יכולתי לנשום.
"הרגליים שלי כאילו הפכו לגומי.
"שמעתי, "צא החוצה!"
"אז קפצתי החוצה דרך החלון.
"מיד לאחר מכן, המקום שבו עבדתי התמוטט.
"דיברתי קצת עם היהודים.
"הם חיים באומללות קיצונית.
"הייתה לי הרגשה שאני מדבר עם אנשים שנידונו להכחדה.
קדיש.
רומה לקס קפלן:
עבורי, זה היה הדבר הכי... מפחיד.
כי שמעתי את זה שוב ושוב.
ולא היו לי שום אמצעים...
לדעת מה המשמעות של זה.
הילארי לקס: "במבט לאחור, נראה שהגרמנים האמינו בתחילה,
"שיהודים, שכלואים בגטאות, יהרגו אחד את השני כמו עכברושים,
"או ימותו מרעב וממחלות.
"מחלת הטיפוס התפשטה במהירות ומניין ההרוגים היה מחריד.
"עד יולי 1942, 100,000 מתו.
"קיבלתי אישור לעזוב את הגטו ולעבור למה שנקרא "הצד הארי".
"ניהלתי מפעל שייצר סבונים, בשמים ונרות.
"הייתי עבד מושאל.
"הלכתי 20 ק"מ ביום לפרגה, פרוור של ורשה, ובחזרה."
אדם פולני בשם אדמצ'בסקי
היה תלוי מאוד באבי, שינהל את המפעל.
כך שלאבא שלי, ממש עד הסוף, הייתה עבודה בצד הארי,
ולכן שרדנו כל כך טוב.
הוא תמיד היה יכול להביא לנו קצת אוכל לגטו.
ההורים שלי, אימצו, אפשר לומר, אישה צעירה,
שהייתה אז בערך בת 19, 20, בשם הלינה.
היא הייתה אישה יפה מאוד.
אני חושבת שהתמונות האלה היו כנראה הישנות ביותר.
אנחנו בטוחים שזאת אימא, נכון?
כן.
כפי שאני זוכרת את אימא שלי, היא תמיד הייתה אשת זוהר.
היא הייתה מלאת חיים והמראה הפיזי שלה, היה חשוב לה מאוד,
כמו גם כל ההתנהלות שלה.
בנוגע למלחמה, היא לא דיברה על זה הרבה.
היא סבלה מאוד
והיא לא הייתה מוכנה לחשוף במלואו את מה שקרה
או את רצף האירועים שקרו.
כל בני המשפחה שלה, חוץ מהאח שהיגר לפלשתינה, מתו.
- מתו. - והיא ידעה שהם מתו.
היא הייתה יתומה והיא חיפשה משפחה חדשה.
המשפחה הזאת הייתה הילארי ויאנינה לקס.
- נכון. - היא לא רצתה להיות לבד.
"עם הזמן, גטו ורשה התארגן.
"הפריטים העיקריים שהוברחו היו מזון, סחורות שונות וחומרי גלם
"לסדנאות ולמפעלים שהיהודים הפעילו בגטו.
"הדבר אפשר לחלק מהאנשים להתפרנס בצניעות.
"הרעב פחת ומגפת הטיפוס נעלמה כמעט."
למדתי על קיומן של תמונותיו של אבי מבתי, מריאנה.
כשהיא הייתה במסיבה,
מכר, היסטוריון, ניגש אליה.
הוא שאל אם לשק גרז'ווצ'סקי הוא קרוב משפחה שלה.
היא ענתה, "כן, הוא סבא שלי".
הוא אמר, "התמונות שלו נמצאות במוזיאון השואה בוושינגטון."
ואז היא התקשרה אליי ואמרה,
"אבא, ידעת שסבא צילם תמונות?"
אמרתי, שידעתי שהוא צילם תמונות, תמונות רבות.
אבל על התמונות מהמרד בגטו? לא ידעתי.
כשהתקרב יום השנה למרד גטו ורשה,
מוזיאון פולין דחק בי למצוא עוד פריטים.
גברת זוזאנה שנף התקשרה ושאלה, "אולי יש עוד תמונות?"
אז התחלנו לחפש שוב תמונות שאבא שלי צילם.
חלק היו אצלי, חלק אצל אחותי.
היו תמונות ותשלילים
ולא יכולתי להביא את עצמי לעבור עליהם.
או שהראייה שלי הייתה חלשה מדי,
או שלא היה לי זמן לבדוק תשלילים בזה אחר זה.
איך אפשר לראות משהו בתשלילים האלה?
אמרתי, למאצ'ק, אתה חייב לעזור לי. הוא אמר, "אני אעשה את זה".
עשיתי מיון. סידרתי את כל הקופסאות האלה.
אלה בטח תמונות...
אני מניח שבתמונות האלה, אני מופיע כילד.
כשגלגלתי את התשליל, הזזתי את ידי,
אפשר היה לראות בהן יהודים מובלים לאומשלגפלץ.
הסתכלתי על זה שוב.
אני רואה את כל התמונות שהכרתי, יחד עם כמה חדשות.
אני אומר לבוז'נה, לאשתי,
"מצאתי את זה. זה כאן."
אבא מת לפני יותר מ-30 שנה,
ועדיין, אני מרגיש כאילו הוא חוזר לחיים בראש שלי.
לא האמנתי שהתשליל הזה קיים.
זאת הייתה הרגשה מדהימה.
לגעת במשהו שלא הייתה לו זכות לשרוד,
ואף אחד לא האמין שהוא יכול לשרוד.
רגעים כאלה הם נדירים לחוקרים, כשאנחנו מרגישים פתח שנפתח אל העבר.
ידעתי שאלה התמונות היחידות, שאנחנו יודעים על קיומן כיום,
שצולמו בגטו ורשה בזמן המרד,
אשר לא צולמו על ידי הנאצים.
התמונות מהשואה מוזרות,
בגלל שלעתים קרובות, בהתחלה, אנחנו לא יודעים מה אנחנו רואים.
רק ידיעת ההיסטוריה, מסבירה לנו מה נמצא מאחורי התמונה הזאת.
- אפשר לראות את ההתקדמות העצבנית. - הן גם מטושטשות.
בפרפורציה הזאת, נראה הנזק הרב ביותר
ליד התמונות שמתעדות את השואה,
שצולמו בחשאי.
ייתכן שהסרט נגלל קדימה באופן לא זהיר,
בגלל שידו רעדה מהרגשות שעלו בו.
זה מראה את הערך הרב של החומר עצמו,
לא רק של התמונות,
אלא שגם סרט הצילום עצמו נושא היסטוריה רגשית.
גטו ורשה
אני זוכרת שסבא שלי גר איתנו.
ואני זוכרת שחזרתי הביתה יום אחד
וסבא שלי לא היה שם.
והוא פשוט נתפס באחת מאותן "לפנקה",
שמשמעותה...
להיתפס ברחוב.
"בתי היקרה,
"ב-22 ביולי 1942,
"הגרמנים החלו לפרק את גטו ורשה.
"הם קראו לזה "אקציה", "העברה למזרח".
כי זה מה שהגרמנים אמרו ליהודים,
שזה, כמובן, שלוקחים אותם להתיישב מחדש, למען עולם טוב יותר.
לכל יהודי עקור יש את הזכות
לקחת מטען במשקל 15 ק"ג.
כל חפצי הערך, כמו כסף, תכשיטים, זהב, יכולים להילקח.
עליכם לקחת אוכל לשלושה ימים.
"הגטו היה מוקף בכוחות לטבים ואוקראינים.
"הגרמנים השתמשו בחיילים האלה כדי לאסוף אלפים מדי יום
"ולגרש אותם דרך האמשלגפלץ.
"באותו זמן, איש לא ידע על מחנות המוות.
"על טרבלינקה שמענו מאוחר יותר.
"לקראת סוף התקופה,
"יעילות תאי הגזים הסתכמה בכ-5,000 גופות ביום.
"הגרמנים ידועים בכישורי הארגון שלהם."
אבי נהג לקחת את אמי לשוט בסירה בוורשה.
כשהנאצים התחילו לפרק את הגטו
ולגרש אנשים למחנות המוות,
הוא הפליג עם מרישה על נהר הוויסלה.
אלה היו החיים. החיים נמשכו.
"אוויר, שמש, מים מנצנצים, שקט ושלווה.
"כאילו אין מלחמה בכלל.
"מרישה ואני השתזפנו כל אחר הצהריים.
"מהלך האירועים דחף אותנו באופן בלתי נמנע לעבר דבר אחד בלתי נמנע,
"נישואים.
"קניתי סרט צילום והצטלמנו בלי סוף.
"לעולם לא אשכח את השקיעה ואת ורשה שמתפוגגות לערפל כחלחל.
"באשר לנו, איש לא יודע מה יקרה.
"השמועה אומרת שייתכן שגורלנו יהיה כגורל היהודים.
אני זוכרת שהמון אנשים
הובלו לכיכר הזו,
שבה הגרמנים הכריחו את כולם להתהלך בה במעגלים
ושלפו אנשים מתוך ההמון.
אני גם זוכרת את החברים של ההורים שלי
ואת הילדה הקטנה, שהייתה בערך בגילי,
ואת הילדה שלפו החוצה.
אז ההורים שלי ניסו נואשות להחביא אותי ביניהם באמצעות מעילי הגשם.
"לעת עתה, יהודים שעובדים במפעלים צבאיים גרמניים
"היו פטורים מגירוש.
"הצלחנו למצוא מקלט במפעל שולץ."
אבא שלי הצליח להשיג לאימא שלי עבודה בגטו,
בתפירת מדים גרמניים,
בתקווה שזו תהיה סביבה מגוננת עבור אימא שלי.
אני, מצד שני, הוחזקתי בחבית ליד אימא שלי.
לילדה בת חמש, זה לא היה נפלא.
"באישורו של שולץ המשכתי לעבוד אצל אדמצ'בסקי
"בצד הארי.
"עד מהרה, בעזרת עמיתי לעבודה, מר מישקביץ',
"את הוברחת מהגטו לצד הארי.
היו קבוצות עבודה שעברו לצד הארי
ואבי שיחד את שומרי הסף,
כדי שאוכל לצאת עם הקהל.
הוא, כמובן, חרד לי מאוד.
אם הגרמנים היו רואים אותי, זה היה הסוף.
אז הוא הלך קרוב מאוד לקבוצה שנעה החוצה.
בשלב הזה אחד ה...
בשלב הזה אחד החיילים חשש,
שאבא שלי התקרב מדי לצד הארי
ומשך אותו והכה אותו.
אבא שלי איבד עין.
ורציתי לרוץ אל אבא שלי,
אבל הוא הבהיר לי היטב, שהוא רוצה שאני אעזוב.
ולמעשה, עזבתי.
"זה קרה בדיוק בזמן,
"כי כל הפועלים של מפעל שולץ הוצאו החוצה לשם "הסלקציה".
"במשך 48 שעות, הפרידו אותנו לקבוצות, כמו שעושים לבקר לפני השחיטה.
"מחציתם גורשו ישירות לתאי הגזים של טרבלינקה.
"כל הילדים, ורוב הנשים, אבדו.
"בחודשיים, הנאצים רצחו 300,000 איש."
בפקודת המושל הכללי,
כל יהודי שיעזוב את מחוז המגורים שהוקצה לו,
ייענש במוות.
אלה שמגנים על היהודים יקבלו את אותו העונש.
בצד הארי, פגשתי
את אשתו של עמיתו לעבודה של אבי.
סיכנתי את האנשים שהחליטו להסתיר אותי,
כי היה ברור שאני ילדה יהודייה.
אני לא חושבת שנשארתי יותר מכמה ימים במקום אחד.
לפחות זה מה שאני זוכרת.
ואז שמו אותי אצל "אחיות הצדקה".
פחדתי,
כי אני חושבת שבשלב הזה היה לי ברור לחלוטין,
שאם ימצאו אותי, המשמעות תהיה מוות.
"היו כמה שינויים בבית.
"אבא ישן על ספה שהיא גם קצרה וגם צרה.
"אימא מותשת. הלב שלה כואב, היא לחוצה.
"היא מעלימה עין מענייני בטיחות,
"אבל אני חייב להודות שהיא זו שחיזקה את כל בני הבית,
"בכל רגע של ספק וייאוש.
"לפתע ובאופן בלתי צפוי, שתי נשים נכנסו לגור בבית.
"הלינה בילאבסקה ויאנינה.
"הן נעקרו מבתיהן. אין להן לאן ללכת.
"אז הן נשארו איתנו."
אחת מהנשים הייתה הלינה הרשביין,
הידועה גם כבילבאסקה.
- אז הרשביין הלינה? - כן
- היא נולדה ב-1920? - כן, כמו אבא שלי.
בילבאסקה.
כתובת אחרי המלחמה, רחוב וילצ'ה 8/16.
זה ליד רחוב מוקוטובסקה, שבו אבא שלי גר
והם הסתתרו ועזרו זה לזה.
השנייה הייתה יאנינה לקס.
רחוב וילצ'ה 8/16.
הכתובת זהה.
אמא שלי הוברחה מהגטו
והיא מצאה מקלט אצל משפחה,
שאיתה היא גרה במשך כל המלחמה.
ושמם היה גרז'ווצסקי.
הם לא רצו אותי שם, כי גם אותם סיכנתי.
בנוסף, הם היו פעילים מאוד בארמיה קריובה (המחתרת הפולנית).
אני יודעת שכשאימא עזבה את הגטו,
היא מצאה את עצמה מהר מאוד עם משפחת גרז'ווצ'סקי.
- ו... - אני חושב שזה היה מתוכנן.
אני לא חושב שזה היה מקרי.
אני די בטוחה שיש לי צמיד בכספת.
ייתכן שהצמיד הזה היה חלק מהתכשיטים שהיו ברשותה
- שהיא השתמשה בהם כדי לשרוד. - זה מה שהסברתי.
אני יודעת את זה בוודאות, כי היא סיפרה לי את הסיפור,
שהמשפחה שלה הכינה תכשיטים שהם לא באמת תכשיטים,
אלא מטילי זהב קטנים מאוד.
שהיו יוצאי דופן...
אפשר לשבור חתיכה ולהשתמש בה כדי לשרוד.
ובצמיד הזה, אני יכולה לראות איפה אפשר בקלות להוריד חוליה
ולהפוך אותה לכסף מזומן.
אני לא יודעת מי עזר לאימא להחליף זהויות.
לא משפחת לקס, נכון? אז אני משער...
- שזאת בטח הייתה משפחת גר'זווצ'סקי. - משפחת גרז'ווצ'סקי? אין לי מושג.
אני מתאר לעצמי שאיכשהו הם היו מעורבים בזה.
איך משפחת לקס והלינה הגיעו
לדירה של גרז'ווצ'סקי, זאת תעלומה.
איפה הם נפגשו?
אני חושבת שהם הכירו עוד לפני המלחמה
ושהם היו חברים, אבל זאת רק הנחה.
אתה יכול לבוא הנה?
אלה תיקים של ניצולים.
ההערכה היא שכעשרה אחוזים
מהיהודים הפולנים מ-1939 שרדו.
- כלומר, רק 300,000 מתוך שלושה מיליון. - כן.
זאת הלינה הרשביין, בדיוק כמו פלגיה ביאלבסקה.
הפלגיה הזאת הגיעה מהמסמכים המזויפים שהתגלו כשימושיים,
כשקציני אס-אס נכנסו
לדירה ברחוב וילצ'ה.
היו לנו, כמובן, מסמכים אריים.
גברת גרז'ווצ'סקי מצאה מקום לאימא שלי,
כשלא יכולתי להישאר אצל אחיות הצדקה.
כשגרתי עם אימא שלי, מישהו בטח ראה אותה.
אני זוכרת שהייתה שעת לילה,
ואחד הדברים המפחידים ביותר עבורי עד היום
הוא צעדים, לשמוע צעדים.
כשאנשים עולים במדרגות.
אימא שלי פתחה את הדלת והיו שם שלושה גברים.
שניים במדי אס אס ואחד לא.
והמודיע ישב על המיטה שלי
ודיבר אליי ביידיש.
מה שמך, יקירתי הקטנה?
זו לא הייתה שפה שהבנתי.
הסתכלתי למעלה ואמרתי, בתמימות מושלמת,
אני מצטערת, אבל אני לא מבינה גרמנית.
בנקודה הזו האס-אס עזבו.
"תקרית לא נעימה.
"נערך חיפוש בביתן של הלינה ויאנינה.
"זה נגמר בכך שכסף החליף ידיים, אבל האיום לא נגמר.
"הדירה נחשפה.
"סיימתי את קורס הקצינים שלי והוצבתי ביחידה ארבע.
"אני יושב בחדרי במגורים.
"רשימת תעודות הזהות החדשה שלנו מציינת את הדרגות שלנו.
"הדרגה שלי היא לושמייסטר, רב טוראי.
"הקולונל נשא בפנינו נאום.
"עלינו לעזור להחיות את רוח משמר הכיבוי של ורשה
"ולהפוך אותו לארגון ממושמע בסגנון צבאי.
"יש ארגון סודי בתוך משמר הכיבוי, שנקרא "סקלה",
"ובנו של המפקד מנסה לגייס אותי אליו."
רחוב צ'בודנה ובסיס מירובסקי,
שם הייתה יחידת המשמר הרביעית,
הפרידו בין שני חלקי הגטו.
לוחמי האש שהיו חברים במחתרת הסקלה
סייעו לאוכלוסייה היהודית כמיטב יכולתם.
פעם עברו כאן מסילות רכבת
והיה פתח ביוב שמוביל למערכת לניקוז מי גשמים,
שדרכה סופק סיוע ליהודים,
נשק ותחמושת, לפני המרד בגטו.
"בתי היקרה,
"רק 40,000 יהודים נותרו בגטו.
"עזבתי ברגע האחרון ומצאתי מחסה אצל המישקביצ'ים.
"מיד לאחר מכן, ב-19 באפריל 1943,
החל המרד בגטו ורשה.
קומץ גברים ונשים חמושים באמצעי לחימה דלים
לחמו נגד טנקים ומקלעים במשך כמעט חודש,
ללא צל של תקווה להציל את חייהם.
ליהודים, זה היה ערב הפסח.
זה היה ליל הסדר.
הלילה שבו חגגו היהודים את היציאה ממצרים.
הנושא של חג הפסח הוא החירות.
וכאן, היהודים האלה לא רק נכלאו,
אלא עמדו בפני מוות ממשמש ובא.
הגרמנים התקבצו סביב חומות הגטו,
חיילים גרמנים. הם קיבלו גיבוי מכוחות אוקראינים.
הרכבות היו בתחנה, מוכנות לגרש את היהודים.
וזה הרגע שבו בחרו היהודים להתמרד.
היום הראשון היה מרגש. הוא היה מלהיב.
הגרמנים נסוגו מהגטו.
חיילי-העל, הענקים, כל הכוח של גרמניה,
ומה הצליחה הקבוצה הקטנה הזאת של יהודים צעירים לעשות?
היא הצליחה לאלץ אותם לסגת.
אבל היה להם אומץ. הייתה להם חדשנות.
הם השתמשו בבקבוקי מולוטוב.
הם השתמשו באקדחים. היו להם גם קצת רובים.
והיה להם דבר אחד שהגרמנים לא יכלו לצפות מראש,
הם היו מוכנים להילחם עד מותם,
כי לא הייתה להם ברירה.
הם עמדו למות כך או אחרת.
ואנשים שנלחמים על חייהם
ונלחמים על חיי הקהילה שלהם
מוכנים לעשות הכול כדי לשמר אותה.
הגטו היה מאחורי חומות בזמן המרד
ושום פולני כמעט, לא יכול היה להיכנס אליו.
עם זאת, הנה תמונות שנגנבו
מבפנים.
זה סרט בפורמט קטן עם חצאי פריימים
וחורי פרפורציה.
- בצד אחד. - איזו מצלמה צילמה את התמונות האלה?
אני מיד חושב על מצלמת "קוכמן", "קורל קה" משנת 1932.
גרז'גוז' קבולק צלם
מחסנית הפילם בצד אחד ובצד השני רק הסליל.
אם נכניס מחסנית משולבת,
נרגיש התנגדות כשנמשוך את הפילם קדימה,
וגלגל ההילוכים יגרום נזק לחורי הפרפורציה,
וימנע מהפילם להתקדם 20 מ"מ.
היה צריך ליצור פריים שחור
כדי להתקדם מספיק עם הפילם,
ולוודא שהפריימים לא יחפפו.
עם זאת, אם מצלמים תוך כדי תנועה ומנסים להסתיר אותה,
זה עלול לגרום להיווצרות פריימים חופפים.
היא כל כך קטנה, קל להסתיר אותה.
היא נכנסת לכיס.
"חודש חלף, עמוס באירועים נוראיים
"שעלולים להשאיר חותם עמוק בנפשותיהם של צעירים.
"קיבלתי שיחה מהיחידה שהורתה לי להתייצב שם מיד.
"מרישה לא יכולה לסלוח לי שהלכתי לגטו
"במקום לבקר אותה.
"מה שקורה בגטו הוא גיהינום טהור.
"עמיתיי מדברים על נחישותם של הלוחמים היהודים,
"על רוח הלחימה של האוכלוסייה היהודית כולה.
"הגרמנים סופגים אבדות כבדות.
"הם נאלצים לכבוש את הגטו בית אחר בית.
"הם לא משאירים שבויים בחיים.
"קרבות בקנה מידה מלא משתוללים.
גרתי באזור שממנו גורשנו,
כשהוקם הגטו.
במובן מסוים, הקמת הגטו
והגורל שלי חפפו.
תמונות הילדות האלה עדיין בראשי.
התמונה הזאת צולמה על ידי לשק.
כאן הייתה הכניסה לגטו מרחוב נלווקי.
סימנתי את הבניין הבוער הזה במפה. ממש כאן.
התמונה הזאת צולמה מהמקום הזה
ומראה את האזור הזה.
התמונות האלה צולמו ראשונות,
מה שמרמז שהסרט נטען במצלמה במיוחד,
כדי לתעד את ההיסטוריה.
נראה שרואים כאן חייל גרמני,
שמוודא שהבניינים יישרפו.
"הגרמנים שורפים בניינים שלמים כדי למחוץ את היהודים.
"אסור לנו לכבות את השריפות.
"המשימה שלנו היא רק לאבטח מפעלים שעובדים עבור הגרמנים
"ולמנוע מהשריפות להתפשט לרבעים אחרים של ורשה.
"אחרי שני לילות, נמאס לי.
"הייתי כל כך מותש, שפשוט התיישבתי על קרשי העץ.
"במשך עשרה ימים בתפקיד, אפילו לא התפשטתי בלילה.
"היינו כל הזמן בתוך האש.
"זה בדרך כלל הולך ככה.
"הגרמנים מודיעים לנו שרחובות מסוימים יוצתו,
"מספרי בתים "מ- עד-"
"ואמרו לנו להגן על מקומות מסוימים.
ורשה רחוב לשנו 80/82
בתמונה רואים את אבא שלי.
זה אבא.
זה סיפור שאני לא יכול להסביר במלואו.
ברור שאיזה חייל גרמני מסתכל למצלמה,
אז משהו בטח קרה שם.
זה היה אזור אפור.
היה איסור על צילום תמונות,
אבל לפעמים הגרמנים העלימו עין.
תפקידו של גרז'ווצ'סקי כצלם הוא קריטי,
כי יש לו תפקיד כפול.
יש לו מצלמה,
והוא אפילו יכול להצטלם עם רב"ט מהוורמאכט,
אבל הוא גם משמש כמרגל,
מבריח תמונות.
הפרטים העיקריים בתמונה הזו הם החלונות
והחלק של הבניין
מעבר לרחוב.
מצאתי תמונה מלפני המלחמה של הבית הזה
בארכיון של העיר,
שמראה את אותו כרכוב.
גובה החלון, זהה.
עיקול מסילת החשמלית מסומן בבירור כאן.
התמונה הזו צולמה מפינת הבניין הזה.
התמונה מראה את המצב ב-1944.
כל הגטו נהרס לחלוטין.
עם זאת, בנייני בית החולים שרדו.
ורשה בית החולים סנט סופיה
בוקר טוב.
מכאן הוא צילם כמה תמונות.
הוא מצלם סדרת תמונות.
אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע...
שמונה תמונות מסודרות בסדר הזה בדיוק,
ואנחנו יודעים את זה כי התשליל בידנו.
ובכן, יש לנו סיפור.
אלה תמונות סודיות ואסור שאף גרמני יגלה.
אפשר לראות את הפנים של האנשים האלה.
ילדים קטנים הולכים...
איך אתה מרגיש כשאתה יודע
שאתה נמצא בנקודת האל-חזור?
קשה לדמיין את זה, אבל אפשר לראות את זה בתמונות האלה.
ובבקשה תסתכלו.
המשאית והחלונות נפגשים כאן.
זה המצב.
רואים את האישה הזאת הולכת
ומסתובבת,
ובתמונה השנייה אפשר לראות את קצה המרפק שלה,
אז זה מחבר בין שתי התמונות האלה.
וכאן...
כאן...
מסילות החשמלית מתחברות פחות או יותר בדרך הזאת.
ויצרנו תמונה מלאכותית אחת מארבע תמונות.
מבחינתי, זו פרידה מהאנשים שהולכים מול עיניו של גרז'ווצ'סקי,
חולפים על פניו ומתפוגגים להם.
"האש מבריחה את היהודים, והם מובלים לנקודת האיסוף,
"מה שנקרא אומשלגפלץ.
"הפצועים והחולים מוצאים להורג במקום.
"החילוץ אסור.
"לאחר מכן, מכריחים את היהודים לצעוד אל מסילת רכבת
"והם מגורשים ליעד בלתי ידוע."
רכבת, שכנראה נדחפה על ידי קטר, הגיעה לאומשלגפלץ.
הריצו אנשים אל הרמפה,
שם הם הועמסו על הקרונות,
והרכבת יצאה לדרך.
רכבות המוות נסעו מזרחה לטרבלינקה.
לשק חזר מהמשימה שלו. יש לו את הסרט במצלמה שלו.
הוא יוצא להליכה עם מרישה, ארוסתו, אימא שלי.
תמונה יפה של ההורים שלי. ממש נוגעת ללב.
הנה אימא שלי ואחותו של אבא שלי.
אני לא יודעת מי הגברת השלישית.
דודה דנושיה, אחותו של אבי.
ותראו את הניגוד בין החיים שלהם,
האביב, כי עכשיו אפריל,
לעומת ההרס של הגטו.
והנה ההורים שלי.
זו דוגמה נהדרת
לאופן שבו ורשה חולקה לשני עולמות,
שקשורים טופוגרפית,
אך במרחק שנות אור זה מזה.
ורשה רחוב מוקוטובסקה 85
בוקר טוב. אני מאציי גרז'ווצ'סקי.
אבא שלי גר בדירה הזאת בזמן המלחמה.
היה כאן סלון גדול.
וזה היה המעבר למטבח.
היה כאן חדר אמבטיה.
אני אדפוק.
והתשליל הזה פותח ממש בחדר הזה.
וזאת הכניסה לחדר המדרגות.
וכאן הייתה קומת ביניים,
היכן שרומה הקטנה התחבאה.
זמן קצר נשארתי, נשארתי בעליית הגג הקטנטנה הזאת,
שהייתה מעל המטבח,
ולא יכולתי... לא יכולתי לזוז.
הייתי צריכה פשוט להיות שקטה מאוד.
שני גרמנים גרו כאן באופן זמני.
אחד היה בא בבוקר, יושב במטבח,
שותה קפה וקורא עיתון.
בזמן שרומה התחבאה בקומת הביניים והיא הייתה צריכה להיות שקטה מאוד.
אני חושבת שבשלב הזה התחלתי לקרוא.
יכולתי לשבת ולקרוא במשך תקופה ממושכת
ולא לעשות רעש.
וזה ממש הציל את חיי,
כי אם מישהו היה יודע
שמשפחת גרז'ווצ'סקי הצילה יהודים,
בני משפחת גרז'ווצ'סקי היו נהרגים.
"כשחזרתי לגטו,
"גיליתי שכבאים גוררים החוצה
"מזוודות מלאות בחפצים.
"בהיעדר בעלים, הם טוענים שלא מדובר בגניבה.
"עם זאת, הגרמנים מתייחסים לכך באופן רשמי כביזה
"ומאלצים אותנו לנקוט אמצעים חריפים.
"אז הפסקנו את זה מהר מאוד."
בחזית רואים שלושה כבאים,
אבל ברקע,
רואים חייל שגם הוא מצלם.
גרז'ווצ'סקי מראה מצב,
שהיה שכיח למדי בתקופת השואה.
גרמנים מצלמים את הפשעים שלהם.
זה רחוב נובולפיה ליד רחוב סמוצ'ה.
התמונות האלה לקוחות מדוח שטרופ.
זה שטרופ. זה הגנרל יורגן שטרופ.
- הדו"ח של יורגן שטרופ -
"אסרתי על השימוש במצלמות במהלך הפעולות בגטו,
"אבל ההוראה של גנרל קרוגר לכתוב דו"ח
"כללה מסירת תמונות.
"הכול היה צריך להיעשות מהר מאוד.
"אני מניח ששירות הביטחון של האס-אס צילם את התמונות האלה.
"כתבתי את הדו"ח "כבר אין שכונת מגורים יהודית בוורשה"
"עבור היינריך הימלר, עבור קרוגר ועבורי.
זה יהיה חומר בעל ערך היסטורי, עבור הפיהרר,
"ועבור חוקרים עתידיים ברייך השלישי,
"עבור משוררים וסופרים נציונליסטים,
"ומעל לכול, לתיעוד המאמצים,
"שאנו, הגזע הנורדי והגרמנים לוקחים על עצמנו
"להיפטר מהיהודים באירופה וברחבי העולם כולו."
"בכל יום כמעט, אנחנו רואים את גנרל האס-אס יורגן שטרופ,
"האחראי על המבצע כולו.
"במקום להילחם בשריפות, אנחנו נאלצים לצפות בגטו בוער.
"במקום להציל אנשים, אנחנו צופים חסרי אונים בסבלם.
"אנחנו נמצאים תחת השגחתם התמידית של המשטרה הגרמנית ושל האס-אס,
"ולכל ניסיון לעזור למישהו, עלולות להיות השלכות חמורות מבחינתנו."
לשק צילם את התמונה כשהוא עומד ממש כאן.
גרז'ווצ'סקי מסכן את עצמו בצילום התמונה הזו.
הוא עומד מאחורי הכבאים.
האחד שקרוב יותר למצלמה
מסתכל בבירור על הבניין,
אבל השני מפנה את ראשו.
אסור להם לחשוף את רגשותיהם.
כי מבחינת הנאצים, הכול בסדר.
"ככה זה צריך להיות!"
"היהודים האלה צריכים לקפוץ כי הם לא אנושיים."
אבל בקרב הכבאים, הכיוונים הרגשיים הפוכים.
"היהודים שנשארו חבויים
"לכודים כעת בתוך הבניינים הבוערים,
"נצלים חיים.
"קבוצות שלמות, מתרחקות מהלהבות, נמלטות לקומות העליונות
"וכשהאש מגיעה אליהם,
"הם מנסים לברוח בקפיצה ממרפסות.
"משפחה שלמה, חמישה או שישה אנשים, קפצה מהחלון ומתה במקום.
"לא הייתה להם דרך החוצה.
ולמרות שהיו לנו האמצעים הטכניים, לא היה באפשרותנו לעזור להם.
נראה שזה בדיוק אותו המקום.
אותו הבית.
אפשר לראות לפי החלונות.
והמרפסות האלה...
זה אותו הבניין שאבא שלי צילם.
אם כן, הגרמנים ואבי צילמו תמונות באותו המקום.
וגם זה.
כשמסתכלים על המרפסת, זה עשוי להיות אותו בניין.
בשתי התמונות ניתן לראות את קו החשמל של החשמלית.
במרפסת בקומה השלישית יש את אותם מוטות מרפסת.
ובתמונה הגרמנית, החלון משמאל פתוח
והחלון מימין סגור.
בתמונה של אבא שלי, זה אותו הדבר.
כאילו זו התמונה החסרה שהוא לא הצליח לצלם.
לאחר שצילם את התמונה הקודמת, לשק עבר לכאן.
וכאן התרחשה הטרגדיה.
זו תאונה מצערת אך קלה,
אבל כמה אנשים מגיעים לכאן.
תגובה אנושית נורמלית.
היא מבהירה את הטרגדיה של האנשים ההם.
להם לא היה אף אחד.
לא היה מי שיעזור להם.
לא הייתה אפשרות כזאת.
לא כי אף אחד לא רצה, אלא כי אף אחד לא היה יכול.
שתי התמונות האלה מספרות את כל הסיפור.
גרמנים מתאספים במקום הזה
ליד הגופות של אלה שקפצו.
זה ברור לי.
אבל אם מסתכלים מקרוב,
אפשר לראות צללית,
רק הראש והכתף שלו.
סביר להניח שאלה יהודים שיוצאים מהבונקר,
או יוצאים מהשער.
שני המצבים האלה דומים.
מצד אחד,
גופות של אנשים שקפצו מהחלון.
מצד שני, יהודים יוצאים
ובקרוב הם ימותו.
"מתחת להריסות הבניינים השרופים,
"יש עדיין יהודים במרתפים.
"המראה של האנשים האלה שנגררים משם,
"ירדוף אותי לנצח.
"פנים, לא של אנשים, אלא של חצי-חיות עם מבט ריק ובוהה.
"עיניהם מצומצמות כנגד אור השמש.
"הם בילו שבועות בחשכת המרתפים.
"הם חלשים מרעב ומאימה, גופותיהם המטונפות והמרופטות זזות.
"הם מוצאים להורג בהמוניהם.
"החיים מתמוטטים מעל הגופות של אלה שכבר נהרגו.
"הגטו כעת שרוף עד היסוד ונראה כמו ים עצום של הריסות,
"עיר מתה,
"שכאילו נפגעה מאסון עצום.
"אסון של מלחמה, בהחלט."
מה שהוא ראה בגטו ריגש אותו עמוקות.
אפשר להרגיש את זה ביומן שלו. הוא התבגר במהירות.
הוא השתנה.
"אחרי ימים אלה של לילות ללא שינה וימים של עבודה קשה, חזרתי הביתה.
"ימי שלום הגיעו, אבל אני לא מצליח להתרגל אליהם.
"הסתגרתי בתוך עצמי.
"הסתגרתי בשתיקתי, כמו חילזון שמסתגר בקונכייה שלו."
הוא נשא בתוכו, את הנטל של מה שהוא ראה.
אני בספק אם הוא דיבר על זה הרבה.
הגענו לסוף התשליל הזה.
גרז'ווצ'סקי מצלם את ארוסתו,
ומצלם דיוקן עצמי.
אם מישהו ישאל,
מי זה לוחם האש הזה, גרז'ווצ'סקי, שהיה בגטו?
התשובה הקצרה ביותר היא שהוא היה עד
במובן קיומי עמוק,
ובמשמעות קיומית עמוקה.
שנה וחצי לאחר המרד בגטו,
חוליית לוחמי מחתרת בפיקודו של סבא שלי, סטניסלב גרז'ווצ'סקי,
יצאה מכאן, ממוקוטובסקה 65, לכבוש מחדש את מפקדת הגסטפו.
בינתיים, אבא שלי מגויס ככבאי למען התקוממות ורשה.
היום הזה הוא נקודת מפנה חשובה.
אני מנסה...
בוא נלך עכשיו.
ורשה, 1944
"רומה יקירתי,
"באחד באוגוסט, 1944,
"פרץ בוורשה מרד נגד הגרמנים.
"את היית אז אצל אחיות הצדקה בוואומין.
"אימא באה לבקר אותי
"ויחד עברנו דרך המרתפים של משפחת גרז'ווצ'סקי.
"הגרמנים החריבו את העיר ורשה מהקרקע ומהאוויר.
"ההתקוממות ב-1944 גבתה את חייהם של 200,000 איש בוורשה,
"הותירה אינספור פצועים,
"ו-80 אחוזים מכל הבתים הפכו לעיי חורבות."
"בינואר 1945,
"המתקפה הסובייטית החלה סוף סוף לנוע שוב.
"הגרמנים נעלמו במהלך הלילה.
"אחרי שהכוחות הסובייטיים חצו את הגבול, נסענו לוואומין
"כדי למצוא את אחיות הצדקה ולגלות מה קרה לך.
"גילינו שפינו אותך משם.
חזרתי. מצאתי את עצמי בוורשה.
לא יכולתי לזהות את ורשה בכלל. היא הייתה הרוסה לגמרי.
נהרסה לחלוטין.
ולא היה לי מושג איפה ההורים שלי, אם הם שרדו.
כלום.
אז ניסיתי לחפש מקום שהיה מוכר לי.
והפלא ופלא, אחד הבניינים שגרנו בהם
בצד הארי, נותר שלם.
ורשה, רחוב מוקוטובסקה 65
אז נכנסתי לבניין
וצלצלתי בכל פעמוני הדלתות האפשריים.
ולמחרת בבוקר פגשתי את אבא שלי.
ואבא שלי, בשלב הזה, כבר יצר קשר עם אימא שלי.
אז זה היה סוף...
הסאגה שלי.
ורשה, 1946 אזור הגטו לשעבר
הוועדה ההיסטורית המרכזית היהודית החליטה לחקור פשעים גרמניים
נגד האוכלוסייה היהודית בפולין.
לכן הוועדה אוספת
כל חומר מודפס, כל חומר כתוב ביד וחומרים אחרים.
הם אספו גם מסמכים
כמו תצלומים.
אנחנו יודעים שב-1946
אבא שלך צילם חמש תמונות.
באותה שנה,
"מרד גטו ורשה" של ג'וזף קרמיש התפרסם.
ג'וזף קרמיש היה חלוץ בחקר השואה.
והוא כלל את התמונות של אביך בספר שלו.
אלה הדפסי צילום מהדור הראשון.
יש בהם פרטים חשובים מאחור.
התיאורים האלה מפורטים מאוד.
אנחנו יודעים איפה ומתי התמונה צולמה.
אנחנו מניחים שרק הצלם עצמו ידע את זה.
- אני לא חושב שזה... - כתב היד של אבא שלך?
זה מעניין.
אני חושב שזה כתב היד של הילארי לקס.
אולי הוא הביא את התמונות האלה לכאן ב-1946.
כולם שרדו את המלחמה.
ההורים שלי התחתנו ב-1946
ועברו לגדנסק.
אבא שלי רצה לגור בגדנסק. הוא רצה להיות מלח.
הוא סיים את לימודיו במחלקת בניית הספינות של האוניברסיטה
ובילה את שארית חייו בעבודה עם ספינות.
בינתיים, משפחת לקס עברה לארה"ב
ב-1951.
בסוף שנות ה-50, אבא קיבל מכתב מהילארי
שביקש ממנו לשלוח את התמונות
שצולמו במהלך מרד גטו ורשה.
כשאבא נשלח במשלחת
למספנה בבילינגהם, בצפון אנגליה,
הוא כנראה שלח את 12 התמונות מהגטו, כששהה שם.
אני חושבת שהוא האמין שזו תהיה דרך בטוחה יותר להעביר אותן לארה"ב
ולעקוף את הצנזורה של הרשויות הקומוניסטיות.
היינו תחת השלטון הסובייטי,
אז כל הקשרים עם ארה"ב... היו חשודים.
עכשיו, אחרי כל השנים האלה,
רומה היא העדה האחרונה שחיה באותם זמנים.
היא היחידה שנותרה מהמשפחה הזאת.
"רומה יקירתי,
"אני רוצה שהתמונות האלה יישארו כראיות לדורות הבאים.
"אני יכול לארגן משהו עם מגזין לייף או מגזין פוסט
"ואפילו להרוויח מזה כסף, אבל אני לא רוצה לקבל עליהן כסף.
"התמונות האלה חייבות להישמר בארכיון ההיסטורי המתאים.
"בבקשה תגידי לי, איפה לדעתך צריך להפקיד אותן."
אלה העותקים של 12 התמונות,
שקיבלנו ב-1992
פה, במוזיאון השואה בוושינגטון.
אני מניח שהילארי לקס, אחרי מותו,
המשפחה שלו החליטה לתרום לנו את התמונות האלה.
מיד החשבנו אותן למשהו ייחודי מאוד.
התייחסנו ל-12 התמונות האלה כמקוריות,
כי הן היו העותקים היחידים שהיו קיימים באותה תקופה.
עכשיו, התשליל הוא המקור.
ויש 33 תמונות מהגטו.
הגבר באמצע הוא ללא ספק הילארי,
והאישה מימין,
עם הכובע וצווארון הפרווה, היא ללא ספק אימא.
יש לי הרגשה שהן צולמו כשהיא הגיעה לניו יורק.
מבחינתה, לשק היה אח. היא ראתה אותו כבן משפחה.
בו זמנית, אני חושבת שרדפו אותה שדים מתקופת ההישרדות.
אני חושב שהיא סבלה מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
אני זוכר שהיא אושפזה ביו-סי-אל-איי, אולי אחרי ניסיון התאבדות.
הרגשתי שזה בגלל היסטוריה ישנה והתמודדות עם היסטוריה ישנה.
"בתי היקרה,
"אם יש משמעות כלשהי לספר הזיכרונות הזה,
"היא כנראה רק שימור הזיכרון של אותם זמנים ידועים לשמצה
"וגם כדי להזכיר לאלה שנולדו בשלום ובשגשוג,
"ושמאמינים בערכי התרבות שלנו,
"את מה שעדיין עלול לקרות בעתיד
"אם הם ירשו לעצמם לקבל יחס של כלבים.
"את מבינה, איכשהו, הגעתי לסוף ספר הזיכרונות שלי.
"כל מה שקרה אחר כך, כבר נמצא בזיכרונך.
אני דורוטה גרז'ווצ'סקה. הבת של לשק.
- את מעדיפה לדבר אנגלית? - מה את מעדיפה?
כל האלבום הוא בשבילך.
רומה לקס קפלן בתו של הילארי לקס (2024)
זביגנייב לשק גרז'ווצ'סקי.
זה גטו ורשה.
המרד בגטו.
- השתדלתי מאוד לא לזכור את זה. - אני יודעת, אני יודעת.
- לשק. - את מזהה את לשק?
- כן. - את מזהה אותו?
לשק ומשפחתו אפשרו
לי ולהוריי לשרוד.
תמונה יפה
- ואמא יפהפייה. - תודה.
אני מניחה שהיא לא בחיים.
- היא מתה לפני 11 שנה. - אני מצטערת לשמוע.
- סליחה. אם אני... - בהחלט.
אני זוכרת את זה.
כן.
ביליתי חלק גדול מחיי בניסיון לשכוח את כל זה.
מבחינתי, זאת המשפחה שלי.
זאת ההיסטוריה שלי.
אלה האנשים שאני יודעת שכולם מתו.
אנחנו חייבים לזכור את זה. זה חלק מההיסטוריה.
לא רק של היהודים.
אם לא נזכור, זה יחזור.
אנחנו חייבים לזכור. תזכור את ההיסטוריה שלך.
נמאס לי.
לכל משפחה יש היסטוריה ואתם ההיסטוריה שלי.
זאת לא רק ההיסטוריה שלי,
אלא גם ההיסטוריה של...
של פולין.
בחלקה, זאת ההיסטוריה של אמריקה, כי אנחנו כאן
ובחלקה בגלל זה...
רומה, הוריה והלינה שרדו את השואה
והיגרו לארה"ב.
לשק הגשים את חלומו ונשאר מחובר לים
עד סוף ימיו.
חבריו זוכרים אותו כמלח וכצלם חובב.
מאצ'יי, בנו של לשק, היה פעיל באופוזיציה הדמוקרטית,
"סולידריות", התנועה ששינתה את ההיסטוריה של פולין.
תרגום כתוביות: טלי עזרא Iyuno