Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Most pedig térjünk rá Lengyelországra,
egy felfedezésre, amely első kézből nyújt betekintést
a Holokauszt egyik legjelentősebb fejezetébe.
A felbecsülhetetlen értékű kordokumentumok
80 év után, váratlanul kerültek napvilágra.
Ez a világon az egyetlen létező negatív
a varsói gettófelkelésről, amely a gettón belülről került elő.
A képek mesélnek az elmondhatatlanról.
Harminchárom képen megörökített élettöredékek.
A fényképeket egy 23 éves lengyel tűzoltó készítette, Grzywaczewski.
A varsói gettófelkelés a náci uralommal szembeni
zsidó ellenállás volt a Holokauszt idején.
A történészek szerint a képek értéke abban rejlik,
hogy ezek az egyetlen ismert képek a gettóról,
amelyek nem a náci propaganda céljait szolgálták.
CSALÁDI GYŰJTEMÉNYBŐL KERÜLTEK ELŐ FOTÓK A VARSÓI GETTÓFELKELÉSRŐL
ELTŰNTNEK HITT KÉPEK TANÚSKODNAK A GETTÓ BORZALMAIRÓL
A rendelkezésre álló dokumentációból az derül ki,
hogy az átlagember miként látta,
és miként keretezte
mindazt az elképesztő dolgot, ami lejátszódott 1943 áprilisában.
Életem nagy részében próbáltam elfelejteni mindezt.
33 FOTÓ A GETTÓBÓL
NEW YORK, 1968
Drága kislányom!
A saját életét kockáztatva,
Leszeknek sikerült készítenie egy sor fényképet.
Tudván róla, tíz évvel ezelőtt felvettem vele a kapcsolatot,
és megkértem, hogy küldje el őket.
Kaptam pár fényképet, amiket a mai napig megőriztem.
Ezek a képek a mi történetünket mesélik el.
A negatívok Leszeknél vannak.
Ezek a képek még sosem voltak publikálva.
Direkt tartogattam őket ilyen sokáig, hogy majd akkor tegyem közre őket,
amikor a világ kezd megfeledkezni a történtekről.
Nem tudom, elérkezett-e már az ideje,
de az én időm fogytán van.
Akkoriban ez a lakás
kicsit máshogy nézett ki,
de menjünk is be egyenesen ide,
ugyanis ez volt apám szobája.
Amikor apánk halála után elkezdtünk kipakolni,
feltűnt, hogy ezek a deszkák mozognak.
Ezen a rejtekhelyen találtuk meg apánk naplóit.
A testvéremmel nem tudtunk a naplók létezéséről.
Apa sosem beszélt róluk.
Mindennél érdekesebb időket élünk.
Jó évet választottam a naplóírásra.
Ma egy óriási tüntetésen voltam.
A hangulat átlagos volt. Nem volt különösebb lelkesedés.
A felszólalók beszédei sablonosak voltak.
A nacionalisták azt kiabálták: "Le a zsidókkal!"
Rekedtre kiabáltam magam.
De mindez most mellékes. Ugyanis holnapután érettségizem.
Hazafelé az egyik osztálytársam azt mondja:
"Olyan biztos, hogy kitör a háború, hogy már nem is tanulok a vizsgákra."
Péntek reggel, szeptember 1-jén azt hallom:
"Légiriadó, ablakokat bezárni!"
Erre ébredtem.
Láttam az első német repülőket Varsó felett.
Mindenki otthon ül, nehogy a németek elhurcolják robotra.
Megjelentek a hadsereg, az SS és a zsandárok egységei,
akik válogatás nélkül megállítják és igazoltatják az embereket.
Aki közintézményben vagy német cégnél dolgozik, elengedik.
Azokat, akiket elkapnak felsorakoztatják, teherautókra,
majd vonatra rakják.
Két ismerősömmel is megesett.
Nálunk csak a zsidók jártak rosszabbul.
Soá Túlélői Vizuális Történelmi Alapítvány,
a nevem Dina Cohen.
Ma 1996. november 7-e van.
Interjút készítek Romana Kaplannal, született Laksszal,
a Maryland állambeli Chevy Chase-ben.
Az interjú angolul fog zajlani.
És mikor született?
Lengyelországban születtem, Varsóban.
Megtenné, hogy mesél a családjáról?
Apám vegyészmérnök volt,
és nagyon tekintélyes beosztásban dolgozott.
Egy gyárban, ahol szappant, parfümöt és gyertyát gyártottak.
Drága Roma!
Arra kértél, hogy írjak a múltról,
különösen azokról az élményekről és szégyenletes időkről,
amelyekre talán nem is emlékszel, mert túl kicsi voltál.
Megpróbálom leírni levélben, de nem tudom, van-e hozzá elég erőm.
A világunk elkezdett darabjaira hullani.
Csak mert zsidók voltunk, a németek számára fenyegetést jelentettünk.
Alacsonyabb rendűek voltunk, egy kiirtandó faj.
A karunkon Dávid-csillagos szalagot kellett hordanunk.
A németek minden zsidó vállalkozást kisajátítottak.
A zsidók bankszámláit és betéteit elkobozták.
Hogy elszigeteljenek minket a többi lakostól,
1940 őszén létrehozták a varsói gettót.
Fallal vettek körül minket.
A gettón kívül élő zsidókat ide telepítették át.
A gettó zsugorodott,
és nekünk is költöznünk kellett, hátrahagyva a holmijaink nagy részét.
Hamarosan a gettó lakossága elérte a félmilliót.
A zsidó tömegek közti szegénység napról napra súlyosbodott.
Emlékszem, hogy volt egy babám, egy nagy babám,
amit az apám főnökétől kaptam.
És Krystynának hívtam.
Emlékszem, hogy anyám néhány ékszert belevarrt a babába.
Elfogyott a pénz.
Lehetetlenség fizetett munkát találni.
Mindenki próbál fiktív munkát szerezni.
Találkoztam egy volt osztálytársammal.
Tűzoltóként dolgozik a zoliborzi tűzoltóiskolában.
Az ő segítségével felvesznek.
Elmentem Zoliborzba.
A csengő hangjára a tűzoltók egy rúdon lecsúsznak a garázsba,
felveszik az egyenruhájukat, övüket, sisakjukat, és felsorakoznak.
Anyám az iskola utcájában lakott.
Apám szerette fotózni anyámat.
Egész élete során ő volt a kedvenc fotótémája.
Marysia nagyon tetszik nekem.
Nagyon formás lábai vannak.
Rendkívül eleven és igen melegszívű.
Láthatóan én is tetszem neki.
Marysiának van fényképezőgépe.
Vettem egy tekercs filmet.
Vagy egy órán keresztül küzdöttem a takaró alatt, mire befűztem.
Rosszul fűztem be, úgyhogy a film egy részét tönkretettem.
Sikerült szereznem egy fotónagyítót.
Néhány sikertelen próbálkozás után sikerült jó kópiákat készítenem.
Ez a szaktudás még nagyon jól jöhet a jövőben.
Néha azt kívánom, bárcsak komolyabb helyzetben is bizonyíthatnék!
Riadó!
Egy megrakott tűzoltóautóval száguldunk át a gettó szűk utcáin.
Egy létrára osztottak be, a harmadik emeleti ablaknál.
Megvártam a vizet, majd bemásztam.
Teljes sötétség lett.
Beborított a sűrű füst és pára.
Köhögni kezdtem és folytak a könnyeim.
Nem kaptam levegőt.
A lábaim mintha gumivá változtak volna.
Hallom: "Kifelé!"
Kivettetem magam az ablakon.
Amint elhúztuk a létrát, az ablak, ahol dolgoztam, beomlott.
Beszélgettem kicsit a zsidókkal.
Igen nagy nyomorban élnek.
Végig úgy éreztem, hogy pusztulásra ítélt emberekkel beszélgetek.
Kádis.
Nekem ez volt a legfélelmetesebb dolog.
Mert mindenhol ezt hallottam.
És nem értettem,
hogy mit jelent.
Utólag visszatekintve azt gyanítom,
hogy a németek kezdetben arra számítottak,
hogy a gettókba összezárt zsidók
megölik egymást, mint a patkányok,
vagy hamar elviszi őket az éhínség és a betegségek.
Tombolt a tífusz, és a halálozás óriási méreteket öltött.
1942 júliusáig körülbelül százezer ember halt meg.
Kaptam egy különleges engedélyt,
amellyel elhagyhattam a gettót az úgynevezett árja oldalra.
Egy szappant, parfümöt és gyertyát gyártó üzemet vezettem.
Kölcsönzött rabszolga voltam.
A 20 km-re lévő Pragába, Varsó külvárosába,
mindennap úgy gyalogoltam be.
Egy lengyel férfi, Adamczewski,
rá volt utalva apámra a gyár irányításában.
Ezért apámnak az utolsó napokig munkája volt az árja oldalon,
és épp ezért maradhattunk életben.
Mindig tudott ételt hozni a gettóba.
A szüleim magukhoz vettek egy fiatal nőt,
aki akkoriban 19-20 éves volt.
Halinának hívták.
Gyönyörű nő volt.
Szerintem ezek a legrégebbi képek.
Ez biztosan anya, ugye?
Nos, igen.
Anyámra úgy emlékszem, mint aki mindig elegáns volt.
Tele volt élettel,
és nagy hangsúlyt fektetett a külsejére
és a megjelenésére.
Ami a háborút illeti,
nem sokat beszélt róla.
Sokat szenvedett, és nem volt hajlandó teljes mértékben feltárni
a történteket és az események sorrendjét.
Az egész családja, a Palesztinában élő testvérét leszámítva, meghalt.
És tudta, hogy meghaltak.
Árva volt, és egy új családot keresett.
Ezt Hilary és Janina Laksnál találta meg.
- Igen. - Nem akart egyedül lenni.
Bizonyos idő után a varsói gettó elkezdte megszervezni magát.
A csempészáru főként élelmiszerből, használati cikkekből
és a gettó zsidó műhelyeiben feldolgozott nyersanyagokból állt.
Ezáltal a lakosság egy része megélhetésre tett szert,
az éhínség alábbhagyott és a tífuszjárvány lecsengett.
Az apám képeiről a lányomtól, Mariannától szereztem tudomást.
Marianna pedig egy fogadáson volt,
amikor egy történész ismerőse odament hozzá,
és megkérdezte tőle, hogy Leszek Grzywaczewski
nem rokona-e. Ő pedig mondta, hogy "De, a nagyapám".
Mire a férfi: "A képei kint vannak a washingtoni Holokauszt Múzeumban."
A lányom pedig felhívott és megkérdezte:
"Apa, tudtad, hogy a papa fotózott?"
Mondom, azt tudom, hogy rengeteget fényképezett,
de hogy a gettófelkelésről is...
Azt nem tudtam.
A gettófelkelés évfordulója közeledtével
a POLIN múzeum sürgetett, hogy keressek még anyagot.
Zuzanna Schnepf azzal hívott fel, hogy hátha találni még fényképeket.
Ekkor kezdtük el újra keresni apám fényképeit.
Voltak nálam is, a testvéremnél is.
Voltak képek és negatívok is,
de nem voltam képes átnézni őket.
Vagy a szemem miatt, vagy mert nem volt rá időm,
hogy sorban átnézzem a negatívokat.
Hogy lehet bármit látni azokon a negatívokon?
Mondom: "Maciek, muszáj segítened." "Jól van, megcsinálom."
Én csak rendet tettem köztük, mindent beleraktam a dobozokba.
Ezek a fényképek valószínűleg...
Gondolom, ezeken én vagyok kiskoromban.
És ahogy tekertem fel a negatívot,
megmozdítottam a kezem,
és megláttam, ahogy terelik a zsidókat az Umschlagplatzra.
Nézem tovább, látom a már ismert képeket,
plusz újakat is.
Mondom Bozenának,
a feleségemnek: "Megtaláltam. Ez az."
Apa már 30 éve, hogy nem él,
és hirtelen mintha újra életre kelne a fejemben.
Nem hittem benne, hogy létezik ez a negatív.
Hihetetlen érzés volt.
Hozzáérni olyasmihez, aminek nem volt joga fennmaradni,
és senki sem hitte, hogy fennmaradt.
Ritka pillanatok ezek egy kutató életében,
amikor azt érezheti, hogy megnyílik egy rés a múltba.
Tisztában voltam vele, hogy tudtunkkal ezek az egyedüli képek,
amelyek a varsói gettófelkelés idején készültek,
és amiket nem a németek készítettek.
A holokausztról készült képekre gyakran jellemző,
hogy első ránézésre nem mindig tudjuk igazán, hogy mit is látunk.
Csak akkor érthetjük meg, mi van a kép mögött, ha ismerjük a történelmet.
- Látni az ideges tekeréseket. - És homályosak is.
A performáció gyakran sérült a holokausztot dokumentáló képeknél,
amik titokban készültek.
A filmet gyorsan tekerhette előre, és a keze remegett az izgalomtól.
De ez is az anyag értékéről tanúskodik,
nem csupán a képek értékéről,
hanem hogy maga a filmtekercs is érzelmek lenyomata.
VARSÓ, GETTÓ
Emlékszem, hogy velünk élt a nagyapám.
És emlékszem, hogy egy nap hazamentem,
és a nagyapám már nem volt ott.
Egyszerűen elkapták egy "lapanka" során,
ami annyit jelent,
hogy elfogtak az utcán.
Drága lányom!
1942. július 22-én
a németek elkezdték a varsói gettó szisztematikus felszámolását.
A műveletet "keleti áttelepítésnek" nevezték.
Ugyanis a németek ezt mondták a zsidóknak,
hogy áttelepítésről van szó egy jobb világba.
Minden zsidó áttelepült 15 kg poggyászt vihet magával.
Minden értéktárgyat, pénzt, ékszert és aranyat
magával vihet.
Háromnapi élelmet szükséges csomagolni.
A gettót lett és ukrán csapatok vették körül.
A németek ezen egységek segítségével gyűjtötték be és deportálták
emberek ezreit az Umschlagplatzon keresztül.
Ez idő tájt még senki sem tudott a haláltáborokról.
Csak sokkal később hallottunk Treblinka létezéséről.
A vége felé a gázkamrák teljesítménye
elérte a napi 5000 holttestet.
A németek mindig is ismertek voltak a jó szervezőkészségükről.
Amikor megismerte anyámat, Marysiát, apám elvitte Varsóba csónakázni.
Amikor a nácik elkezdték a gettó felszámolását
és az emberek halálba küldését,
apám és Marysia a Visztulán csónakázott.
Ilyen volt az élet. Egyszerűen ment tovább.
Levegő, nap, csillogó víz, csend és nyugalom.
Mintha nem is dúlna háború.
Marysiával napozni voltunk.
Az események az elkerülhetetlen felé sodornak bennünket:
a házasság felé.
Vettem egy tekercs filmet, és kattintgattunk.
Sosem felejtem el a naplementét és a kék ködben eltűnő Varsó látképét.
Velünk nem tudom, mi lesz.
Arról beszélnek, hogy mi is a zsidók sorsára jutunk.
Emlékszem,
hogy rengeteg embert összetereltek egy térre,
ahol a németek körbe-körbe hajtották őket,
és kiragadtak embereket.
Szintén emlékszem a szüleim barátaira
és egy korombeli kislányra,
ahol a kislányt ragadták ki.
A szüleim kétségbeesetten próbáltak elrejteni az esőkabátjaik közé.
Egyelőre azokat a zsidókat békén hagyták,
akik a hadsereget ellátó német gyárakban dolgoztak.
Az egyik ilyen gyárban sikerült elrejtőznünk,
amit egy német, Schultz vezetett.
Az apámnak sikerült
munkát szereznie anyámnak a gettóban,
ahol német egyenruhákat varrtak.
Remélte, hogy ezzel bebiztosítja anyámat.
Engem viszont egy hordóban tartottak az anyám mellett.
Egy ötévesnek ez nem volt kellemes.
Schultz beleegyezésével tovább dolgoztam
Adamczewskinél, az árja oldalon.
Nem sokra rá, a munkatársam, Miskiewicz úr segítségével,
átcsempésztek téged az árja oldalra.
Voltak munkáscsoportok, akik átjártak az árja oldalra,
és apám lefizette a kapuőröket,
hogy kisétálhassak a tömeggel.
Apám természetesen rettentően aggódott.
Ha meglátnak a németek,
az a véget jelentette volna.
Ezért nagyon közel haladt a kifelé tartó csoporthoz.
És ezen a ponton az egyik...
Ezen a ponton az egyik katonának feltűnt,
hogy az apám túl közel került az árja oldalhoz,
ezért elrángatta és megverte.
Apám a fél szemére megvakult.
Én oda akartam futni az apámhoz,
de ő egyértelművé tette, hogy azt akarja, hogy elmenjek.
És el is mentem.
Ez épp akkortájt történt,
amikor Schultz összes munkását elvitték egy úgynevezett válogatásra.
Negyvennyolc órára elkülönítettek minket, mint a vágóhídi marhákat.
Ennek eredményeként az emberek fele egyenesen Treblinkába került.
Az összes gyerek odaveszett, és a nők többsége.
Két hónap leforgása alatt a németek 300 ezer embert öltek meg.
A főkormányzó elrendeli,
hogy az a zsidó, aki engedély nélkül elhagyja a lakóterületét,
halállal büntetendő.
Ugyanilyen büntetés sújtja azokat, akik tudatosan zsidókat bújtatnak.
Az árja oldalon várt
apám munkatársának a felesége.
Veszélyt jelentettem az emberekre, akik bújtattak,
mert egyértelműen zsidó gyerek voltam.
Nem hiszem, hogy pár napnál többet maradtam egy helyen.
Legalábbis így emlékszem rá.
Majd az irgalmas nővérekhez kerültem.
Féltem, mert azt hiszem, addigra tisztában voltam vele,
hogy ha megtalálnak, az a halálomat jelentené.
Otthon történtek bizonyos változások.
Apa egy heverőn alszik, ami túl rövid és túl keskeny.
Anya kimerült. Fáj a szíve, idegeskedik.
Szemet huny a veszély felett, de el kell ismerni,
hogy minden bizonytalan és sötét pillanatban ő a ház erkölcsi pillére.
Hirtelen és váratlanul beköltözött hozzánk
Halina Bielawska és Janina.
Kilakoltatták őket. Nincs hova menniük.
Így hozzánk kerültek.
Az egyik nő Halina Hirszbajn volt,
aki a Bielawska vezetéknevet is használta.
- Vagyis a neve Hirszbajn, Halina? - Igen.
1920-ban született?
Igen, ugyanúgy, mint az apám.
Bielawska...
A háború utáni címe: Wilcza utca 8/16.
Ez közel van a Mokotowska utcához, ahol apám lakott,
és ahol bujkáltak és segítették egymást.
A második személy Janina Laks volt.
Wilcza 8/16.
Ugyanaz a cím, mint látni.
Az anyámat kicsempészték a gettóból,
és egy család fogadta be,
akiknél voltaképpen átvészelte az egész háborút.
Ők voltak Grzywaczewskiék.
Engem nem akartak befogadni,
mert megint csak, veszélyt jelentettem.
Ráadásul ők nagyon aktívak voltak
a lengyel ellenállásban.
Tudom, hogy miután anya elhagyta a gettót,
nagyon hamar Grzywaczewskiékhez került.
- És... - Szerintem ez volt a terv.
Nem hiszem, hogy véletlen volt.
Biztos vagyok benne, hogy van egy karkötő a széfben.
Az a karkötő is az ékszerei közül lehet,
amikkel túlélt.
Épp ezt mondtam.
Ezt biztosan tudom, mert nekem elmesélte,
hogy a családja ékszereket készített,
amik nem is ékszerek voltak, hanem kis aranyrudak...
- És ez nem volt egyedi. - Amiből le-letörtél, hogy túlélj.
És láttam a karkötőn, hogy könnyen levehetőek a láncszemek,
hogy pénzre válthasd.
Nem tudom, ki segített anyának személyazonosságot váltani.
Laksék nem lehettek?
Szóval csakis...
Grzywaczewskiék lehettek? Nem is sejtettem...
Úgy hiszen, közük lehetett hozzá.
Az, hogy Laksék és Halina hogyan kerültek
Grzywaczewskiék lakására, egy rejtély.
Honnan ismerték egymást?
Szerintem még a háború előttről,
ismerősök lehettek, de ez csak feltételezés, egy sejtés.
Idejönne, kérem?
Ezek a túlélők kártyái.
Becslések szerint
az 1939-ben Lengyelország területén élő zsidóknak
a 10 százaléka maradt életben.
Vagyis csak 300 ezer a hárommillióból.
Igen.
Ez Halina Hirszbajn, aki ugyanaz, mint Pelagia Bielawska.
Pelagiaként szerepelt a hamis papírokon,
amik nagyon hasznosnak bizonyultak.
Tudunk egy esetről,
amikor SS-katonák behatoltak a Wilcza utcai lakásba.
Nekünk persze árja papírjaink voltak.
Grzywaczewskiné talált egy helyet az anyámnak,
amikor nem maradhattam az irgalmas nővéreknél.
Amikor anyámmal éltem, valaki észrevehette őt.
Emlékszem, éjszaka volt,
és a mai napig a legfélelmetesebb dolog számomra,
azok a léptek, a léptek hangja.
Amikor valaki megy fel a lépcsőn.
Anyám kinyitotta az ajtót, és három férfi állt ott.
Kettő SS-egyenruhában és egy civilben.
Az informátor leült az ágyamra,
és jiddisül beszélt hozzám.
Hogy hívnak, drágám?
Nem értettem ezt a nyelvet.
Felnéztem ártatlan szemekkel, és azt mondtam:
"Sajnálom, de nem értek németül."
Ezen ponton az SS továbbállt.
Kellemetlen esemény.
Átkutatták Halina és Janina lakását.
Egyelőre megoldották pénzzel, de ez bármikor újra előfordulhat.
A lakás kompromittálódott.
Befejeztem a tiszti képzést, és beosztottak a IV. egységhez.
A szobámban ülök, a barakkban.
Az új igazolványokban a rang is szerepel.
Én "Löschmesiter" vagyok, tizedes.
Az ezredes beszédet tartott nekünk.
Segítséget kér a varsói tűzoltóság szellemének megújításában,
hogy létrejöhessen egy katonás fegyelmen nyugvó, ütőképes szervezet.
A tűzoltóságon belül működik egy titkos szervezet, a Skala.
A parancsnok fia szorgalmazza, hogy én is lépjek be.
A Chlodna utca és a Mirowskie barakk,
ahol a IV. egység állomásozott,
a gettó két része közé ékelődött.
A tűzoltók, akik részt vettek a Skala ellenállási mozgalomban,
a lehetőségeikhez mérten segítették a zsidó lakosságot.
Itt valaha sínek futottak,
és valahol itt volt a záporcsatornába nyíló aknafedél,
amelyen keresztül segélyt juttattak a zsidó lakosságnak.
A felkelés előtt pedig fegyvereket és muníciót.
Drága lányom!
A gettóban már csak körülbelül 40 ezer zsidó maradt.
Az utolsó pillanatban menekültem el, és Miskiewiczéknél bújtam el.
Rögtön ezután, 1943. április 19-én
kitört a varsói gettólázadás.
Egy maroknyi, rosszul felfegyverzett ember
egy hónapon át állt ellen a tankoknak és gépfegyvereknek,
a saját életük megmentésének leghalványabb reménye nélkül.
A zsidóknak ez a pészah előestéje volt.
Ez volt a széder éjszakája, amikor a zsidók mit ünnepelnek?
A kivonulást Egyiptomból.
Következésképpen a pészah a szabadságot jelenti.
És ezek a zsidók nemcsak rabságban voltak,
de biztos halál várt rájuk.
A németek felvonultak a gettó falai körül,
megjelentek a csapatok.
Ukrán csapatok támogatták őket.
A vagonok az állomáson voltak, készen állva a zsidók deportálására,
és a zsidók ekkor döntöttek a felkelés mellett.
Az első nap mámorító volt, felvillanyozó.
A németek kivonultak a gettóból.
A hatalmasok,
óriások, Németország teljes ereje,
és ez a fiatal zsidókból álló maroknyi csapat
meghátrálásra kényszerítette őket.
De volt bátorságuk,
innovatívak voltak. Molotov-koktélokat vetettek be.
Voltak pisztolyaik és néhány egyéb fegyverük.
És mellettük szólt valami, amire a németek nem számítottak,
mégpedig hogy készek voltak a halálukig harcolni,
mert nem volt vesztenivalójuk. Így is, úgy is meghaltak volna.
És azok, akik az életükért harcolnak,
a közösségük életéért küzdenek,
mindenre képesek, hogy megvédjék azt.
A felkelés alatt a gettót fal vette körül,
ahova gyakorlatilag
lengyel nem tehette be a lábát.
És mégis, itt vannak ezek a képek, amiket bentről loptak ki.
Látni, hogy ez egy kis formátumú film félképes fotókkal.
Illetve látni, hogy sérült a perforáció.
- Az egyik oldalon. - Mivel készültek ezek?
Az első gép, ami eszembe jut,
az a Korelle K, amit a Kochmann adott ki 1932-ben.
A kazetta az egyik oldalon van, a másikon csak az orsó.
De ha valamilyen kombinált kazettáról volt szó,
akkor a film felhúzásakor ellenállás keletkezett.
A kis fogaskerék tönkretette a perforációt,
így a film nem haladt előre teljes 20 millimétert,
és muszáj volt egy kockát...
feketére exponálni, hogy a film egy kockánál többet haladjon előre,
így biztosítva, hogy a kockák nem fedik át egymást.
Csakhogy ha akció közben fotózunk, ráadásul próbáljuk
titokban csinálni,
előfordulhat, hogy összecsúsznak a kockák.
Milyen kicsi! Könnyű elrejteni.
Egy zsebben is elfér.
Eltelt egy szörnyű eseményektől terhes hónap,
amely mély nyomot hagyhat a fiatalok pszichéjében.
Reggel telefonáltak az egységtől, hogy azonnal jelenjek meg.
Marysia nagyon dühös rám, amiért a gettóba mentem, nem hozzá.
A gettóban dantei jelenetek játszódnak.
A kollégák a zsidó felkelők eltökéltségéről beszélnek,
az egész zsidó lakosság harci szelleméről.
A németek súlyos emberveszteségeket szenvednek.
Házról házra kell haladniuk,
nem kímélve a foglyokat.
Ádáz csaták zajlanak.
Egy olyan helyen laktunk,
ahonnan, amikor létrehozták a gettót,
kilakoltattak minket.
Bizonyos értelemben a gettó léte
összefonódik az én létemmel, az én sorsommal.
És ezek egymásra rakódnak.
Ezek a képek, bár csak gyerek voltam, belém égtek.
Ezt a képet Leszek úr készítette.
Itt volt a gettó bejárata a Nalewki utca felől.
Ezen láthatjuk a lángoló épületet,
ami a térképen itt található.
A fénykép pedig erről a helyről készült,
és ezt a területet ábrázolja.
A film ezekkel a képekkel indul,
vagyis a film a kezdetektől fogva
azzal a céllal lett befűzve, hogy dokumentálja a történelmet.
Ez valószínűleg egy német katona,
aki arra ügyel, hogy az épületek leégjenek.
A németek a házak felgyújtását harci módszerként alkalmazzák.
Nem szabad eloltanunk a tüzeket,
a feladatunk csupán a németeknek dolgozó gyárak biztosítása,
és a tűz átterjedésének megakadályozása a többi városrészre.
Két éjszaka után nem bírtam tovább.
Olyan kimerült voltam, hogy csak ültem a deszkákon.
Tíz nap szolgálat után már éjszakára sem vetkőzöm le.
Folyamatosan tűzben voltunk.
Általában így mennek a dolgok:
a németek szólnak, hogy felgyújtják ezt és ezt az utcát,
ezt és azt a házszámot.
Mi pedig védjünk meg konkrét házakat vagy objektumokat.
VARSÓ, LESZNO UTCA 80/82.
Ezen a képen apám látható.
Szerintem ezen apám van.
Ezt a történetet nem tudom megmagyarázni,
mert egy német katona nyilvánvalóan belenéz a kamerába.
Tehát kell legyen mögötte valami történet.
Ez egyfajta szürke zóna.
Ugyanis tilos volt a fényképezés,
de el tudok képzelni egy helyzetet, hogy a németek szemet hunytak felette.
Grzywaczewski fényképészként fontos szerepet tölt be,
mert kettős szerepet játszik.
Olyasvalaki, akinek van fényképezőgépe,
és még egy Wehrmacht-tizedessel is fotózkodik,
de eközben, mondhatni, kémként is tevékenykedik,
aki fényképeket csempész.
A kép kulcsfontosságú részletei ezek az ablakok,
valamint ez a töredék
az utca túloldalán álló épületből.
A városi levéltárban sikerült találnom
egy háború előtti képet a házról.
És nézzék csak ezt a párkányzatot,
ami itt is visszaköszön.
Az ablakok magassága is egyforma.
A villamossínek íve ezen is jól látható.
Ez a felvétel ennek a háznak a sarkából készült.
Ezek itt az 1944-es állapotok,
amikor is a gettó teljes területe megsemmisült.
Leszámítva a kórház épületét, amely megmaradt.
VARSÓ, SZT. ZSÓFIA KÓRHÁZ
Jó napot!
Ez az a hely, ahonnan több képet is készített.
Egy fotósorozatot készít.
Van itt egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét...
Nyolc képet, pontosan ebben a sorrendben.
Ezt a negatívumnak hála tudjuk.
És összeáll a történet.
Ezek titokban készült képek, amikről egy német sem szerezhet tudomást.
Még az emberek arca is kivehető.
Kisgyerekek is vannak.
Vajon mit érezhet az ember,
aki tudja, hogy onnan, ahová tart,
nincs visszaút?
Nehéz elképzelni,
de ezeken a képeken meg van örökítve.
És nézzék csak!
A teherautó és az ablakok itt találkoznak.
Itt pedig az a helyzet látható, amint...
Látják? A nő, aki halad,
majd elfordul a szélén,
és a következő képen látni a könyökét.
Ez összeköti a két fényképet.
És itt pedig...
a villamossínek illenek össze többé-kevésbé.
És a négy képből összeáll egyetlen, szintetikus kép.
Számomra ez afféle búcsú ezektől az emberektől,
akik elhaladnak Grzywaczewski szemei előtt, és eltűnnek.
A tűz által kiűzött zsidókat a németek a gyűjtőhelyre terelik,
az úgynevezett Umschlagplatzra.
A sérülteket és betegeket helyben kivégzik.
A mentés tilos.
A zsidókat ezután egy vasúti mellékvágányra kísérik,
ahonnan ismeretlen helyre szállítják őket.
Egy valószínűleg mozdonnyal vontatott szerelvény beáll az Umschlagplatzra.
És amikor megérkezett a vonat, felterelték őket a rámpára,
berakodták őket a vagonokba,
és a vonat elindult velük.
A halálvonatok kelet felé haladtak, egészen Treblinka állomásig.
Leszek visszatért a küldetéséből. A kamerában benne van a film.
És Marysiával, a menyasszonyával, az én anyámmal sétálni mennek.
Szép kép a szüleimről.
Ez nagyon megható nekem.
Ezen a képen az édesanyám látható, és az apám nővére.
Hogy a harmadik hölgy kicsoda, azt nem tudom. Talán egy barátjuk.
Danusia néni, apám nővére.
És micsoda kontrasztban van a kinti világ...
Elvégre április volt.
...a romokban heverő gettóval.
És megint ők.
Ez egy kiváló példa arra,
hogy miként sikerült Varsót két külön világra osztani.
Két külön világra, amelyek földrajzi értelemben egyet alkotnak,
mégis fényévekre vannak egymástól.
VARSÓ, MOKOTOWSKA UTCA 65.
Jó napot! Maciej Grzywaczewski vagyok.
Apám ebben a lakásban lakott a háború alatt.
Itt egy nagy nappali volt.
Itt egy átjáró volt a konyhába. Itt egy fürdőszoba volt.
Bekopogok.
És a negatívot ebben a helyiségben hívta elő.
Itt pedig kijárat van a lépcsőházba, ami zárva van.
És itt pedig volt egy félemelet,
és ezen a félemeleten bujkált Roma.
Egy rövid ideig az apró padláson maradtam,
ami a konyha fölött volt.
és meg sem mozdulhattam.
Nagyon csendben kellett lennem.
Átmenetileg két németet szállásoltak el a szobákban.
Reggelente bejött, leült a konyhában, kávézott, újságot olvasott.
Miközben Roma a félemeleti szobában élt teljes csendben.
Azt hiszem, akkor kezdtem el olvasni.
Képes voltam hosszan, egy helyben olvasni,
pisszenés nélkül. És ez mentette meg az életemet.
Mert ha bárki megtudta volna, hogy a Grzywaczewski család
zsidókat ment, őket is megölték volna.
A gettóba való visszatérésemkor megtudtam, hogy a tűzoltók
bőröndökben hordják el a különböző holmikat.
Szerintük, ha valaminek nincs tulajdonosa, az nem lopás.
Csakhogy a németek ezt fosztogatásnak tekintik,
ezért parancsba adják, hogy lépjünk fel a gyakorlat ellen.
Így aztán gyorsan le is állítjuk.
Mit látunk? Az előtérben három tűzoltót,
de a háttérben áll egy német,
aki szintén fényképez.
Grzywaczewski bemutat egy helyzetet,
amely igen gyakori volt a holokauszt idején.
Németek fényképezik a bűntetteiket.
Ez a Nowolipie utca a Smocza utcánál.
Ezek a Stroop-jelentésből származó fotók.
Ő itt Stroop. Jürgen Stroop tábornok.
JÜRGEN STROOP JELENTÉSE
Megtiltottam a fényképezést a gettóban zajló műveletek során.
Azonban Krüger tábornok arra utasított,
hogy a jelentéshez képeket is csatoljak.
Mindent sietősen kellett teljesíteni.
Gyanítom, hogy a fényképeket a Biztonsági Rendőrség készítette.
A "Varsóban már nincs zsidónegyed!" című jelentést
Heinrich Himmlernek, Krügernek és magamnak készítettem.
Értékes anyag lesz a történelem, a Führer,
és a Harmadik Birodalmat kutató történészek számára.
A nacionalista költőknek és íróknak,
és mindenekelőtt az irányú erőfeszítéseink dokumentálására,
amelynek során a nordikus fajok és a germánok
igyekeztek megtisztítani Európát és az egész földgolyót a zsidóktól.
Szinte minden nap látjuk az SS tábornokát, Jürgen Stroopot,
aki az egész műveletért felel.
Tűzoltás helyett végig kell néznünk a gyújtogatást.
Az emberek mentése helyett tehetetlenül nézzük a szenvedésüket.
Folyamatosan a német rendőrség, az SS felügyelete alatt vagyunk.
Bármilyen segítségnyújtási kísérlet súlyos következményekkel járhat.
Leszek úr erről a helyről készítette a képeket.
Grzywaczewski ezzel a képpel önmagát veszélyezteti.
A tűzoltók mögött áll.
Az egyikük, aki közelebb áll az objektívhez,
minden bizonnyal az épület felé néz,
de a másik elfordítja a fejét.
Nem szabad érzelmeket kimutatniuk,
mert a németek szemében ez egy pozitív helyzet.
"Így kell lennie! A zsidók ugorjanak csak ki, mert nem emberek."
De a tűzoltók esetében
ezek az érzelmek ellentétes irányúak.
Az elrejtőzött zsidók,
akik nem hagyták el az épületeket, elevenen elégnek.
A tűz elől menekülő egész csoportok szorulnak a felső emeletekre,
és amikor a lángok utolérik őket,
hogy ne égjenek halálra, az erkélyekről levetik magukat.
Az egyik erkélyről egy egész család ugrott le.
Öten-hatan ott helyben meghaltak.
Nem volt menekvésük,
mi pedig nem segíthettünk nekik, holott lett volna rá lehetőségünk.
Úgy néz ki, mintha ugyanaz a hely lenne.
Ugyanaz a ház.
Látni az ablakokból.
És az erkély is...
Ez határozottan ugyanaz az épület, amit apám is lefotózott.
Ebből is látni, hogy ugyanott, ahol apám volt,
a német propagandisták is tevékenykedtek.
Az erkély alapján ítélve
ez ugyanaz az épület.
Mindkét fényképen látható a villamos felsővezetéke.
A harmadik emeleti erkélynek egyforma erkélyoszlopai vannak.
A német fotón a bal oldali ablak nyitva van,
a jobb oldali pedig zárva.
Apám képén úgyszintén.
Olyan, mint egy hiányzó kép, amit apám nem tudott megcsinálni.
Leszek úr, miután elkészítette a fotót,
áthelyezte magát ide.
És ez az a ház, ahol az egész tragédia lezajlott.
Egy kisebb, de sajnálatos baleset,
mégis több ember is összegyűlt körülötte.
Természetes emberi viselkedés.
Ez is kihangsúlyozza ezeknek az embereknek a tragédiáját:
nincs senkijük.
Nincs senkijük, aki segítene nekik. Nincs rá lehetőségük.
Nem azért, mert senki sem akar, hanem mert nem tehetik.
A két kép együtt mesél el egy történetet.
Németek gyülekeznek ott, ahol azoknak a holttestei fekszenek,
akik levetették magukat. Nekem ez egyértelmű.
De ha közelebbről megnézzük,
itt egyértelműen látható egy ember sziluettje,
illetve csak a feje és a vállai.
Lehetséges, hogy ezek zsidók,
akik talán egy bunkerből, vagy a kapu mögül bújnak elő.
Azt gondolom, hogy a két helyzet hasonló.
Tehát egyrészt
itt fekszenek az emberek, akik kiugrottak az ablakból,
és ugyanott
megjelennek az élő zsidók, akik hamarosan halottak lesznek.
A kiégett épületek romjai alatt,
a pincékben, a bunkerekben, még lenniük kell zsidóknak.
Az onnan kihúzott emberek látványa életem végéig kísérteni fog.
Ezek nem emberi arcok, hanem elállatiasodott, zavart tekintetek.
A napfénytől hunyorgó szemek.
Hetek óta gubbaszthattak a pincék sötétjében.
Az éhségtől és félelemtől tántorgó alakok.
Piszkosak, ziláltak.
Tömegével lövik agyon őket.
A még élők esnek össze a már kivégzettek hullái fölött.
Az egész porig égett gettó egyetlen hatalmas romtengerre hasonlít,
egy halott városra,
amit valami hatalmas katasztrófa ért.
A háború katasztrófája.
Úgy hiszem, hogy a gettóban látottak mélyen megérintették,
mert ezt érzem ki a naplójából. Gyorsan felnőtt.
Megváltozott.
Az álmatlan éjszakák és kimerítő napok után hazatértem.
Csendes napok következtek, amelyekhez nem tudok hozzászokni.
Visszahúzódó lettem.
Bezárkóztam a hallgatásomba, akár egy csiga a házába.
Magában cipelte az ott látottak terhét.
Keveseknek beszélhetett róla.
A negatív végéhez értünk,
ahol Grzywaczewski a menyasszonyáról készít fotókat,
illetve egy önarcképet.
Ha valaki megkérdezi, hogy ki ez a tűzoltó,
Grzywaczewski, aki ott volt a gettóban,
a legegyszerűbb válasz az, hogy egy tanú.
A szó mély, egzisztenciális értelmében.
Mélységesen egzisztenciális értelemben.
Másfél évvel a gettófelkelés után, a Mokotowska utcai lakásból,
az apai nagyapám, Stanislaw Grzywaczewski vezetésével
harcba indul egy felkelőosztag,
hogy Szuchában visszafoglalja a Gestapo főhadiszállását.
Eközben apámat tűzoltóként mozgósítják a varsói felkelés alatt.
Az a nap fontos fordulópontot jelent.
Próbálok....
Most menjünk!
VARSÓ, 1944
Drága Roma!
1944. augusztus 1-jén
kitört a németek elleni lengyel felkelés.
Ez idő tájt te Wolominban voltál, Varsó mellett, az irgalmasoknál.
Anyád eljött hozzám, és a pincéken át visszalopóztunk
a Mokotowska utcába, Grzywaczewskiékhez.
Eközben a németek a földön és az égből is rombolták a várost.
A felkelés 200 ezer életet követelt,
rengeteg sérültet hagyott maga után,
és a házak több mint 80%-a romba dőlt.
1945 januárjában
megkezdődött a szovjet offenzíva.
A németek egy éjszaka alatt kámforrá váltak.
A szovjet csapatok átvonulása után azonnal Wolominba indultunk,
hogy kiderítsük, hol vannak az apácák, és mi lett veled.
Ott megtudtuk, hogy evakuáltak.
Visszajöttem. Varsóban találtam magam.
Fel sem ismertem Varsót, teljesen elpusztult.
Semmi nem maradt belőle.
Nem tudtam, hol vannak a szüleim, életben vannak-e. Semmit.
Ezért olyan helyeket kerestem, amik ismerősek voltak.
És láss csodát, az egyik épület
az árja oldalon, ahol laktunk, épségben maradt.
VARSÓ, MOKOTOWSKA UTCA 65.
Bementem az épületbe,
és akihez csak tudtam, becsöngettem.
És másnap reggel találkoztam apámmal.
És az apám akkor
már felvette a kapcsolatot anyámmal.
Ezzel véget értek a megpróbáltatásaim.
A Zsidó Központi Történelmi Bizottság feladatául tűzte ki
a lengyelországi zsidó lakosság ellen elkövetett
német atrocitások kivizsgálását.
E céllal gyűjt minden dokumentumot, kéziratot és más anyagot.
A Zsidó Központi Történelmi Bizottság
többek közt ilyen fényképeket is gyűjtött.
És tudjuk, hogy már 1946-ban
a rendelkezésükre állt öt, az édesapja által készített fénykép.
Ugyanebben az évben
megjelent egy könyv "Felkelés a varsói gettóban" címmel,
amit Józef Kermisz, a holokauszt-kutatás úttörője írt.
És a könyvében már közölte az ön édesapja fényképeit.
Úgy véljük, hogy ezek első generációs fényképnyomatok.
A hátoldalukon felbecsülhetetlen értékű információk vannak.
A leírásokat nagyfokú részletesség jellemzi.
Pontos információnk vannak arról, hogy hol és mikor készültek a képek.
Feltételezzük, hogy e tudásnak a fotós volt birtokában.
- Nem hiszem, hogy ez... - ...az édesapja kézírása?
Ez nagyon érdekes.
Az a sejtésem, hogy ez Hilary Laks kézírása.
Lehetséges, hogy ő hozta magával ezeket a képeket 1946-ban.
Mind túlélték a háborút.
A szüleim 1946-ban házasodtak össze,
rögtön a háború után, és Gdanskba költöztek.
Apám nagyon vágyott Gdanskba, ugyanis tengerész akart lenni.
Így aztán a Műszaki Egyetem Hajózási Karán szerzett diplomát,
és az élete hátralévő részében hajókkal foglalkozott.
Míg Laksék 1951-ben
emigráltak az Egyesült Államokba.
Az 50-es évek végén apám kapott egy levelet Hilarytól,
amelyben arra kérte őt, hogy küldje el a képeket,
amiket a varsói gettófelkeléskor készített.
Amikor apámat kiküldték egy delegációval
Észak-Angliába, a billinghami hajógyárba,
valószínűleg onnan küldte ki a 12 képet.
Gondolom, biztosra akart menni, hogy eljut hozzá,
megkerülve a kommunista hatóságok cenzúráját,
hiszen szovjet megszállás alatt voltunk,
és minden kapcsolattartás az Egyesült Államokkal gyanús volt.
Ennyi idő elteltével,
Roma az egyetlen élő tanúja azoknak az időknek.
Az utolsó abból a családból.
Drága Roma!
Szeretném, ha a képek megmaradnának bizonyítékként az utókor számára.
Persze megállapodást köthetnék a "Life"-fal vagy a "Post"-tal,
és még kereshetnék is vele, de nekem nem kell ilyen pénz.
A képeket egy megfelelő történelmi archívumban kell megőrizni.
Gondolkozz el rajta, hogy szerinted hol kellene elhelyezni őket.
Ezek a 12 fénykép másolatai,
amikhez 1992-ben jutottunk hozzá
itt, az Egyesült Államok Holokauszt Emlékmúzeumában, Washingtonban.
Feltételezem, hogy Hilary Laks halála után
a család úgy döntött, hogy a képeket nekünk adományozza.
Már akkor rendkívül egyedi daraboknak tartottuk őket.
A 12 fényképet eredetiként tartottuk számon,
ugyanis akkoriban ezek voltak az egyedüli ismert példányok.
Így most már a negatív számít az eredetinek.
Harminchárom kép készült a gettóról.
A középen álló férfi egyértelműen Hilary,
és a jobb oldalon látható nő
a kalapban és a szőrmekabátban egyértelműen az anyám.
Gondolom, azután készült, hogy megérkezett New Yorkba.
A testvérének tekintette Leszeket. Családtag volt.
Ugyanakkor azt hiszem, hogy kísértették a vészkorszak árnyai.
Szerintem PTSD-s volt.
Emlékszem, hogy bekerült az UCLA kórházába,
feltételezem, egy öngyilkossági kísérlet után.
Valószínűleg nem tudta feldolgozni a régmúlt eseményeit.
Drága lányom!
Ha van bármi jelentősége e visszaemlékezéseknek,
akkor talán csak annyi, hogy megőrizzük a gyalázatos idők emlékét,
és emlékeztessük azokat, akik jólétben nőttek fel,
és szentül hisznek a civilizációnk értékeiben,
hogy mi történhet velük a jövőben,
ha hagyják magukat kutyákként uszítani.
Látod, valahogy sikerült számot vetnem az emlékeimmel.
Minden, ami azután történt, már a te emlékeidben él tovább.
Dorota Grzywaczewska vagyok. Leszek lánya.
- Beszélhetünk angolul, ha szeretné. - Ahogy önnek jó.
Az egész album az öné.
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
Nos, ez Varsó.
- A gettó? - A gettófelkelés.
Nagyon igyekeztem, hogy elfelejtsem.
Tudom...
- Leszek. - Felismeri Leszeket?
Felismerte őt.
Leszeknek és a családjának hála
maradtunk életben a szüleimmel.
Gyönyörű kép. És gyönyörű anya.
- Köszönöm! - Gondolom, már nem él.
Tizenegy éve halt meg.
Sajnálom.
Elnézést, ha...
Ez határozottan...
Erre emlékszem.
Igen.
Életem nagy részében próbáltam mindezt elfelejteni.
Tudod, nekem ez a családom.
Ez az én történetem.
Ezek mind olyan emberek, akikről tudom, hogy meghaltak.
De emlékeznünk kell rá. Ez a történelem része.
De nem csak a zsidóké.
Ha elfelejtjük, újra megtörténik.
Muszáj emlékeznünk
a saját történelmünkre.
Eleget láttam.
Minden családnak van egy történelme.
És te a történelmem része vagy.
Ez nemcsak az én történelmem, hanem...
a te Lengyelországod történelme is,
és részben Amerika történelme is, mert itt vagyunk,
és részben emiatt is.
ROMA, A SZÜLEI ÉS HALINA TÚLÉLTÉK A HOLOKAUSZTOT,
ÉS AZ USA-BA EMIGRÁLTAK.
LESZEK ÁLMA BETELJESÜLT, ÉS ÉLETE ÖSSZEFONÓDOTT A TENGERREL.
BARÁTAI TENGERÉSZKÉNT ÉS AMATŐR FOTÓSKÉNT EMLÉKEZNEK RÁ.
MACIEK, LESZEK FIA, A DEMOKRATIKUS ELLENZÉKBEN TEVÉKENYKEDETT,
ILLETVE A "SZOLIDARITÁS" MOZGALOMBAN,
AMELY MEGVÁLTOZTATTA LENGYELORSZÁG TÖRTÉNELMÉT.
Magyar szöveg: Csémy András Iyuno