Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Dabar persikelkime į Lenkiją,
kur naujas atradimas fiksuoja jautrų tiesioginį žvilgsnį
į vieną svarbiausių Holokausto etapų.
Tai - didžiulės istorinės vertės medžiaga,
vėl dienos šviesą išvydusi praėjus 80 m.
Tai negatyvas - vienintelis toks pasaulyje,
iš Varšuvos geto sukilimo,
iš vidaus, iš paties geto.
Vaizdai įtikinti mus tuo, kas neįtikima.
Gyvenimo fragmentai, užfiksuoti 33-jose nuotraukose.
Jas užfiksavo Grzywaczewskis - 23 m. lenkų ugniagesys.
Varšuvos geto sukilimas buvo žydų bandymas pasipriešinti
nacių režimui Holokausto metu.
Istorikai laiko šias nuotraukas vertingomis,
nes jos - vieninteliai žinomi kadrai iš sukilimo,
kurie užfiksuoti ne nacių propagandai.
NEMATYTOS VARŠUVOS GETO SUKILIMO NUOTRAUKOS
PRARASTOS NUOTRAUKOS ATSKLEIDŽIA SUKILIMO SIAUBĄ.
Ir užfiksuoti vaizdai
atspindi tai, ką būtų matęs eilinis žmogus
ir kaip jis užfiksavo neįtikimus dalykus,
kurie vyko 1943 m. balandį.
Didžiąją dalį savo gyvenimo bandžiau visa tai užmiršti.
Mano miela dukrele,
rizikuodamas gyvybe, Leszekas padarė keletą nuotraukų.
Prieš 10 m. jo paklausiau, ar negalėtų jų atsiųsti man.
Gavau keletą nuotraukų, kurias turiu ir iki šiol.
Šiose nuotraukose - ir mūsų istorija.
Negatyvus turi Leszekas.
Šios nuotraukos niekada nebuvo nepublikuotos.
Tyčia taip ilgai jas laikiau, norėdamas jas parodyti,
kai pasaulis jau bus apie šiuos dalykus bepamirštąs.
Nežinau, ar tas laikas jau atėjo, bet mano paties nestovi.
Tada butas atrodė kiek kitaip,
bet eikime tiesiai į tėčio kabinetą.
Kai po jo mirties peržiūrinėjome daiktus,
pastebėjome, kad štai šios lentos juda.
Šiame slaptame skyriuje radome tėvo dienoraščius.
Mudu su seserimi nežinojome, kad tokie egzistuoja.
Tėvas apie juos niekada nepasakojo.
Šiam laikotarpiui įdomumu neprilygsta joks kitas.
Pasirinkau gerus metus pradėti rašyti dienoraštį.
Dalyvavau milžiniškoje demonstracijoje.
Atmosfera buvo šaltoka. Nebuvo jokio ypatingo entuziazmo.
Stereotipinės kalbos.
Nacionalistai šaukė: "Galas žydams."
Šaukiau, kol užkimau.
Bet dabar tai nebesvarbu. Poryt man baigiamieji egzaminai.
Pakeliui iš mokyklos draugas pasakė:
"Kai karas ne už kalnų, mokytis - neverta."
Rugsėjo 1-ąją, penktadienio rytą, išgirdau:
"Perspėjimas apie antskrydį. Uždarykite langus!"
Mane tai prikėlė.
Virš Varšuvos pamačiau pirmuosius vokiečių lėktuvus.
Įstrigome namuose,
o vokiečiai rinko žmones priverstiniam darbui.
Išdygo begalė SS patrulių,
sustabdydavusių bet ką, ką sutikdavo.
Dirbę vokiečių firmose buvo paleisti.
Sugautieji buvo surinkti, išvežti
ir suvaryti į traukinius.
Du mano draugus pagavo.
Blogiau nei mums - tik žydams.
IŠGYVENĘ HOLOKAUSTĄ VIZUALIOSIOS ISTORIJOS FONDAS
Aš esu Dina Cohen.
Šiandien - 1996 m. lapkričio 7 d.
Imu interviu iš Romanos Kaplan, mergautinė pavardė Laks,
Čevi Čeise, Merilande, JAV.
Interviu vyks anglų kalba.
Kur gimėte?
Gimiau Lenkijoje, Varšuvoje.
Gal galėtumėte apibūdinti savo šeimą?
Mano tėvas buvo chemijos inžinierius,
užėmė prestižines pareigas.
Toje gamykloje gaminti muilai, kvepalai ir žvakės.
Mano mieloji Romute,
prašei tau parašyti apie praeitį,
apie tai, ką patyrėme, tais nenusakomais laikais,
kuriuos prisiminti buvai per maža.
Pabandysiu parašyti laišką,
nors nežinau, ar užteks jėgų.
Mūsų pasaulis sugriuvo.
Vien dėl to, kad buvome žydai, vokiečiams atrodėme "pavojingi".
Buvome požmogiai, rasė, kurią reikia sunaikinti.
Buvome verčiami ryšėti raiščius su Dovydo žvaigžde.
Vokiečiai nusavino visus žydų verslus,
bankų sąskaitas bei indėlius.
Izoliuoti mus nuo likusių gyventojų
1940 m. rudenį įkurtas Varšuvos getas.
Mus aptvėrė siena.
Visi už geto ribų gyvenę Varšuvos žydai buvo perkelti ten.
Getas buvo sumažintas,
tad teko persikraustyti ir didžiąją dalį daiktų palikti.
Neilgai trukus gete gyveno pusė milijono žmonių.
Sulig kiekviena diena žydų tarpe augo skurdas.
Prisimenu turėjusi lėlę,
didelę lėlę, kurią man davęs tėčio viršininkas.
Vadinau ją Kristina.
Prisimenu, kaip mama į lėlę
įsiuvo papuošalų.
Pinigų nebeliko.
Rasti apmokamo darbo - neįmanoma.
Visi bando įsitaisyti tariamus darbus.
Sutikau buvusį savo klasioką.
Jis dirba ugniagesiu mokymo skyriuje.
Su jo pagalba ten pateksiu ir aš.
Nuvykau į Žoliboršą.
Suskambus varpui, ugniagesiai apsivilko uniformas,
užsisegė diržus, užsidėjo šalmus ir išsirikiavo darbui.
Gatvėje netoli šios mokyklos gyveno mano mama.
Mano tėvas mėgo ją fotografuoti.
Visą gyvenimą ji buvo mėgiamiausias jo nuotraukų subjektas.
Man labai patinka Marysia. Ji turi žavingas kojas.
Ji labai gyvybinga ir geros širdies.
Akivaizdu, kad ir aš jai patinku.
Marysia turi fotoaparatą.
Nusipirkau fotojuostą.
Paruošti kamerą buvo sudėtinga.
Slėpdamas rankas po antklode užtrukau valandą.
Dalį juostos sugadinau.
Man pavyko gauti nuotraukų didintuvą.
Po kelių nevykusių bandymų pradėjau fotografuoti visai neblogai.
Ateityje šis įgūdis gali būti labai naudingas.
Kartais laukiu tikro veiksmo, kur galėčiau įrodyti savo vertę.
Pavojaus signalas!
Lekiame per getą sunkiai pakrautu ugniagesių automobiliu.
Buvau paskirtas ant kopėčių ties trečio aukšto langu.
Sulaukiau vandens ir lipau vidun.
Staiga įsivyravo tamsa.
Mane apgaubė tiršti dūmai ir garai.
Ėmiau kosėti ir ašaroti.
Negalėjau kvėpuoti.
Kojos atrodė tarsi guminės.
Išgirdau: "Lauk!"
Todėl išlipau per langą atgal laukan.
Iškart po to vieta, kurioje dirbau, įgriuvo.
Šiek tiek kalbėjausi su žydais.
Jie gyvena milžiniškose kančiose.
Atrodė lyg kalbėčiau su žmonėmis pasmerktais išnykti.
Kadišas.
Mane tai gąsdino labiausiai.
Todėl, kad girdėjau jį vėl ir vėl.
Niekaip negalėjau žinoti...
ką tai reiškia.
Žvelgiant atgal atrodo, kad iš pradžių vokiečiai manė,
jog, uždaryti į getus, kaip žiurkės žydai vienas kitą išžudys
arba mirs nuo bado ar ligų.
Šiltinė plito žaibiškai ir žmonės mirė vienas po kito.
Iki 1942 m. liepos buvo mirę 100 tūkst.
Gavau leidimą išeiti iš geto į vadinamąją "arijų pusę".
Vadovavau gamyklai, kur gaminti muilai, kvepalai ir žvakės.
Buvau skolintas vergas.
Kasdien 20 km eidavau į Pragą, Varšuvos priemiestį, ir atgal.
Lenko, pavarde Amdamczewskis,
gamykla kliovėsi mano tėvo gebėjimais jai vadovauti.
Todėl mano tėvas iki pat pabaigos turėjo darbą arijų pusėje,
dėl ko taip gerai ir išgyvenome.
Jam visada pavykdavo mums į getą atnešti maisto.
Mano tėvai kaip ir įsivaikino jauną merginą, Haliną,
kuriai tuo metu buvo gal 19-20 m.
Ji buvo labai graži.
Manau, šios nuotraukos turbūt seniausios.
Čia tikrai mama, taip?
Na, taip.
Kiek mamą prisimenu, ji visada mėgo atrodyti žavingai.
Ji buvo labai gyvybinga, daug dėmesio skyrė fizinei formai ir išvaizdai
bei tam, kaip save pateikdavo kitiems.
Apie karą ji daug nekalbėjo.
Jai buvo labai skaudu
ir ji nenorėjo išsamiai papasakoti, kas nutiko
ar kokia tvarka viskas vyko.
Na, visa jos šeima, išskyrus brolį Palestinoje, pražuvo.
- Pražuvo. - Ir ji tai žinojo.
Ji buvo našlaitė ir ieškojo naujos šeimos.
Ta šeima tapo Hilary'is ir Janina Laksai.
- Taip. - Ji negalėjo būti viena.
Laikui bėgant Varšuvos getas tvarkėsi savaime.
Pagrindinė kontrabanda buvo maistas, įvairios gėrybės bei žaliavos
gete esančioms žydų dirbtuvėms ir gamykloms.
To dėka keletas galėjo kukliai gyventi.
Badaujančių sumažėjo, o šiltinės epidemija beveik dingo.
Apie tėčio nuotraukas sužinojau iš dukters Marianna'os.
Vakarėlyje
prie jos priėjo pažįstamas - istorikas - ir paklausė,
ar Leszekas Grzywaczewskis jai ne giminė.
Ji atsakė: "Mano senelis."
Jis pasakė: "Jo nuotraukos yra Holokausto muziejuje Vašingtone."
Tada ji paskambino man ir pasakė:
"Tėti, ar žinojai, kad senelis fotografavo?"
Pasakiau žinojęs, kad jis fotografavo daug.
Bet geto sukilime? To nežinojau.
Artėjant geto sukilimo metinėms,
POLIN muziejus skatino mane paieškoti daugiau.
Paskambino p. Zuzanna Schnepf. Klausė: "Gal yra daugiau nuotraukų?"
Todėl vėl ėmėmės peržiūrėti mano tėvo nuotraukas.
Dalį turėjau aš, kitą - mano sesuo.
Būta nuotraukų, negatyvų
ir aš niekaip neprisiverčiau jų peržiūrėti.
Tai mano rega buvo per silpna,
tai neturėjau laiko patikrinti visus negatyvus.
Kaip gali šiuose negatyvuose ką įžiūrėti?
Pasakiau: "Maciekai, padėk man." Jis atsakė: "Gerai."
Viską surūšiavau ir sudėjau į šias dėžes.
Šiose nuotraukose turbūt...
Turbūt šiose nuotraukose esu aš vaikystėje.
Toliau sukau negatyvą, patraukęs ranką pamačiau,
kaip žydai vedami į umschlagplatz - surinkimo punktą.
Peržiūrėjau darkart.
Pamačiau visas pažįstamas nuotraukas ir keletą nematytų.
Pasakiau Bożenai, savo žmonai:
"Radau. Jos čia."
Tėčio nebėra jau 30 m.,
bet atrodo lyg taip mano mintyse jis vėl atgytų.
Netikėjau, kad šie negatyvai egzistuoja.
Jaučiausi neįtikėtinai.
Liečiau kai ką, kas neturėjo išlikti
ir niekas netikėjo, kad galėtų.
Akimirkos, kai jauti atsiveriant langą į praeitį, tyrėjams yra retos.
Žinojau, kad tai - vienintelės nuotraukos, apie kurias žinome,
padarytos Varšuvos gete sukilimo metu,
kurių autoriai nebuvo naciai.
Holokausto nuotraukos yra savotiškos,
mat dažnai iš pradžių nežinome, į ką jose žiūrime.
Tik žinodami istoriją suvokiame, kas slypi už šių vaizdų.
- Matome, kaip nervingai artinamasi. - Ir jos išplaukusios.
Ši perforacija pažeista labiausiai.
Netoli nuotraukų, fiksuojančių Holokaustą,
kurios darytos slapta.
Juosta galimai grubiai stumta pirmyn,
autoriaus rankoms drebant iš susijaudinimo.
Tai parodo didelę šios medžiagos,
ne tik vaizdų vertę.
Tuo pačiu ši juostelė mums pasakoja ir emocinę istoriją.
VARŠUVOS GETAS
Prisimenu, kaip senelis gyveno su mumis.
Prisimenu, kaip kartą grįžau namo
ir senelio nebebuvo.
Jį sugavo vienos tų łapankų,
kas reiškia...
"būti pagautam gatvėje", metu.
Mano miela dukrele,
1942 m. liepos 22 d.
vokiečiai pradėjo likviduoti Varšuvos getą.
Jie tai vadino "deportavimu į Rytus".
Taip vokiečiai sakė žydams,
kas, žinoma, reiškė persikėlimą į geresnį pasaulį.
Kiekvienas perkeliamas žydas gali
su savimi pasiimti 15 kg daiktų.
Visus vertingus daiktus: pinigus, papuošalus, auksą imti galima.
Derėtų pasiimti maisto trims dienoms.
Getą apsupo latvių ir ukrainiečių būriai.
Vokiečiai naudojosi šiais būriais kasdien surinkti tūkstančius žmonių
ir deportuoti juos per surinkimo punktą.
Tuo metu apie mirties stovyklas niekas nežinojo.
Apie Treblinką sužinojome kur kas vėliau.
Vėlyvuoju etapu
dujų kamerų našumas siekė apie 5000 lavonų per dieną.
Vokiečiai garsėja savo organizuotumu.
Mano tėvas mėgdavo plukdyti mamą laivu po Varšuvą.
Naciams pradėjus likviduoti getą
ir vežti žmones į mirties stovyklas,
jis plaukiojo su Marysia Vyslos upe.
Tai buvo gyvenimas. Jis ėjo toliau.
Gaivus oras, saulė, žėrintis vanduo, tyla ir ramybė.
Lyg jokio karo išvis nebūtų.
Mudu su Marysia visą popietę mėgavomės saule.
Įvykių eiga nenumaldomai stumia mus to, kas neišvengiama, link.
Santuokai.
Įsigijau juostą ir mes nepaliaujamai fotografavomės.
Nepamiršiu to saulėlydžio ir Varšuvos susiliejančios su melsvu rūku.
Kas nutiks mums - niekas nežino.
Kalbama, kad mus gali ištikti žydų likimas.
Prisimenu, kaip į šią aikštę
buvo varoma didžiulė masė žmonių,
kur vokiečiai vertė visus eiti aplink
ir iš minios traukdavo žmones.
Prisimenu tėvų draugus,
kurie turėjo maždaug mano amžiaus mergaitę,
kuri buvo ištraukta.
Mano tėvai beviltiškai bandė paslėpti mane lietpalčiuose tarp savęs.
Kol kas vokiečių karo pramonės gamyklose dirbantys žydai
deportuojami nebuvo.
Mums pavyko prisiglausti Šulco gamykloje.
Mano tėvas gavo mano mamai darbą gete
gaminti vokiečių uniformas,
vildamasis, kad tai ją apsaugos.
Tuo tarpu aš buvau laikoma statinėje šalia mamos.
Kaip penkiametei - nebuvo idealu.
Šulcui leidus, ir toliau dirbau Adamczewskiui
arijų pusėje.
Netrukus, padedant mano bendradarbiui p. Miśkiewicziui,
tave išgabeno iš geto į arijų pusę.
Į arijų pusę ėjo grupės darbininkų
ir mano tėvas papirko vartų sargus,
kad galėčiau išeiti su ta minia.
Jis, žinoma, siaubingai nerimavo.
Jei vokiečiai būtų mane pamatę, tai būtų viskas.
Todėl jis ėjo labai arti išeinančios grupės.
Tada vienas...
Tada vienas kareivis susirūpino,
kad mano tėvas vis dar netoli arijų pusės,
tad jį patraukė ir primušė.
Tėvas neteko akies.
Norėjau bėgti pas tėvą.
Bet jis aiškiai parodė norįs, kad aš išeičiau.
Ir, tiesą sakant, taip ir padariau.
Viskas nutiko kaip tik laiku,
kai visi Šulco darbuotojai buvo vedami "atrankai".
48 valandas buvome išskirstyti kaip galvijai skerdimui.
Pusė buvo išsiųsti tiesiai į dujų kameras Treblinkoje.
Visi vaikai ir dauguma moterų pražuvo.
Per du mėnesius naciai nužudė 300 tūkst. žmonių.
Generalgubernatorius įsako,
kad bet kuris žydas, palikęs jam skirtą gyvenvietę,
bus baudžiamas mirtimi.
Tie, kas žydus slėps, sulauks tokios pačios bausmės.
Arijų pusėje mane sutiko
mano tėvo bendradarbio žmona.
Kėliau pavojų tiems, kurie turėjo mane paslėpti,
nes aiškiai buvau žydaitė.
Vargu, ar pabuvau kurioje vietoje daugiau nei kelias dienas.
Bent jau taip prisimenu.
Tada atsidūriau pas Geraširdiškąsias seseris.
Buvau išsigandusi,
nes, manau, tuo metu galutinai supratau,
kad, jei mane ras, laukia mirtis.
Namuose šis bei tas pasikeitė.
Tėtis miega ant sofos, kuri trumpa ir siaura.
Mamytė išsekusi. Jai skauda širdį, ji nervinga.
Ji nesirūpina saugumu,
bet turiu pripažinti, kad ji prilaiko mūsų namus
kiekvieną akimirką, kai abejojame ar nusiviliame.
Staiga ir netikėtai įsikraustė dvi moterys.
Halina Bielawska ir Janina.
Jos perkeltos, nebeturi, kur eiti.
Todėl jos liko su mumis.
Viena tų moterų buvo Halina Hirszbajn,
dar žinoma kaip Bielawska.
- Tai Halina Hirszbajn? - Taip.
- Gimusi 1920 m.? - Taip, kaip mano tėvas.
Bielawska.
Adresas po karo - Vilčos g. 8-16.
Netoli Mokotovskos g., kur gyveno mano tėvas
ir kur jie slėpėsi bei vienas kitam padėdavo.
Antroji buvo Janina Laks.
Vilčos g. 8-16.
Tas pats adresas.
Mano mamą slapta išgabeno iš geto
ir ją priėmė viena šeima,
su kuria ji išbuvo beveik per visą karą.
Tai buvo Grzywaczewskiai.
Jie manęs ten nenorėjo, nes, vėl gi, kėliau pavojų.
Be to, jie aktyviai dalyvavo Armijos Krajovos veikloje.
Žinau, kad palikusi getą
motina labai greitai atsidūrė pas Grzywaczewskius...
Manau, toks ir buvo planas.
Nemanau, kad tai buvo atsitiktinumas.
Esu gan įsitikinusi, kad banko saugykloje turiu apyrankę.
Ta apyrankė galėjo būti vienas papuošalų,
- kuriuos ji naudojo išgyventi. - Ta ir sakiau.
Tai tikrai žinau, nes ji man yra pasakojusi,
kad jos šeima gamino papuošalus, kurie buvo ne papuošalai,
bet labai mažos aukso juostelės.
Jie labai neįprasti...
Atlauži... Atlauži dalį ir pasinaudoji ja, kad išgyventum.
Ir ta apyrankė... Matyti, kur gali lengvai atkabinti dalį
ir paversti ją pinigais.
Nežinau, kas padėjo mamai pakeisti tapatybę.
O negalėjo Laksai? Todėl...
- Tai turėjo padaryti Grzywaczewskiai. - Jie? Net nenumanau.
Manyčiau, kad jie buvo su tuo kažkaip susiję.
Kaip Laksų šeima ir Halina
atsidūrė Grzywaczewskių bute - paslaptis.
Kur jie susipažino?
Manau, pažinojo vieni kitus prieš karą
ir buvo draugai, bet tai tik spėjimas.
Galėtum ateiti čia?
Čia mūsų išgyvenusiųjų bylos.
Manoma, kad išgyveno
apie 10 % Lenkijos žydų, gyvenusių ten 1939 m.
- Tai tik 300 tūkst. iš 3 mln. - Taip.
Čia Halina Hirszbajn arba Pelagia Bielawska.
Ta Pelagia buvo iš netikrų dokumentų, kurie pasirodė esą naudingi,
kai SS karininkai
apsilankė bute Vilčos gatvėje.
Turėjome, žinoma, arijų dokumentus.
Ponia Grzywaczewski rado vietą mano mamai,
kai negalėjau likti su Geraširdiškomis seserimis.
Kai gyvenau su mama, ją turbūt kažkas pastebėjo.
Prisimenu, kad buvo naktis.
Ir iki šiol vienas šiurpiausių dalykų
man yra žingsniai, kai girdžiu žingsnius.
Na žinote, kai žmonės lipa laiptais aukštyn.
Mano mama atidarė duris ir ten stovėjo trys vyrai.
Du SS uniformomis ir vienas ne.
Informatorius sėdėjo ant mano lovos
ir su manimi kalbėjo žydiškai.
Kuo tu vardu, mažyle?
Tos kalbos aš nesupratau.
Pažvelgiau aukštyn ir visiškai nekaltai pasakiau:
"Atsiprašau, bet vokiškai nesuprantu."
Tada... Tada SS išėjo.
Nemalonus nutikimas.
Jie apieškojo Halinos ir Janinos buveinę.
Galiausiai "apsikeista" pinigais, bet grėsmė niekada neišnyko.
Butas nebebuvo saugus.
Baigiau savo mokymus ir buvau paskirtas į IV būrį.
Sėdžiu savo kambaryje barakuose.
Mūsų naujuose dokumentuose įrašyti laipsniai.
Maniškis - löschmeister, kapralas.
Pulkininkas mums pasakė kalbą.
Turėjome padėti atgaivinti Varšuvos ugniagesių komandos dvasią
ir paversti juos disciplinuota, karinio pobūdžio organizacija.
Tarp ugniagesių yra tokia slapta organizacija "Skała"
ir komendanto sūnus bando mane užverbuoti.
Chlodnos g. ir Mirovskos barakai,
kur buvo IV būrys,
dalino getą į dvi dalis.
Ugniagesiai "Skała" pasipriešinimo grupėje
padėjo žydams kaip tik galėdami.
Kadaise čia buvo geležinkelio bėgiai
ir šulinys į lietaus kanalizaciją,
per kurią žydams buvo teikiama pagalba -
ginklai ir amunicija - prieš geto sukilimą.
Mano miela dukra,
gete liko tik apie 40 tūkst. žydų.
Išvykau paskutinę minutę ir radau prieglobstį pas Miśkiewiczius.
Iškart po to, 1943 m. balandžio 19 d.,
prasidėjo Varšuvos geto sukilimas.
Saujelė kukliai ginkluotų vyrų ir moterų
beveik mėnesį priešinosi tankams ir automatams
be kruopelės vilties išsigelbėti.
Žydams tai buvo Pesacho išvakarės.
Tai buvo sederio vakaras.
Vakaras, kai žydai švenčia ką? Išėjimą iš Egipto.
Todėl esminė Pesacho tema yra laisvė.
O čia žydai buvo ne tik įkalinti,
bet jų laukė neišvengiama mirtis.
Vokiečiai susirinko aplink geto sienas.
Ten susirinko kariai. Juos palaikė ir ukrainiečiai.
Stotyje jau laukė traukiniai, paruošti žydus išvežti.
Tą akimirką žydai ir pasirinko sukilti.
Pirmoji diena buvo įkvepianti. Jaudinanti.
Vokiečiai atsitraukė iš geto.
Antžmogiai, milžinai, visa Vokietijos galybė,
ir šiai grupelei jaunų žydų pavyko kas?
Pavyko priversti juos atsitraukti.
Bet jie buvo narsūs, išradingi.
Jie naudojo Molotovo kokteilius.
Naudojo keletą pistoletų. Turėjo ir porą kitokių ginklų.
Be to turėjo ir dar vieną dalyką, kurio vokiečiai nesitikėjo,
tai yra žydai buvo pasiryžę kautis iki mirties,
nes neturėjo iš ko rinktis. Jų bet kokiu atveju laukė mirtis.
Ir žmonės, kovojantys už savo gyvybes,
už savo bendruomenės gyvybes,
yra pasiruošę viskam, kad jas išsaugotų.
Sukilimo metu getas buvo apsuptas sienomis
ir vidun negalėjo patekti beveik joks lenkas.
Ir visgi čia yra nuotraukos
iš vidaus.
Tai mažo formato juosta su puskadriais kadrais
ir suplyšusia perforacija.
- Vienoje pusėje. - Kokia kamera jos darytos?
Iškart pagalvoju apie 1932 m. "Kochmann Korelle K" kamerą.
GRZEGORZAS KWOLEKAS, FOTOGRAFAS
Vienoje pusėje kasetė, o kitoje tik ritė.
Jei kasetė buvo kombinuota,
stumiant juostą pirmyn, būtų jaučiamas pasipriešinimas
ir smagratis pažeistų perforaciją,
dėl ko juosta negalėtų pajudėti 20 mm.
Reikėtų padaryti juodą kadrą,
kad pakankamai pastumtum juostą
ir kadrai nepersidengtų.
Tačiau, fotografuojant veiksmą ir bandant kamerą nuslėpti,
galėtų atsirasti persidengiančių kadrų.
Ji tokia mažytė, lengvai paslepiama.
Telpa į kišenę.
Praėjo mėnuo, apsunkęs siaubingais įvykiais,
kurie jaunuolių širdyse galėjo palikti ryškų pėdsaką.
Man paskambino iš būrio ir įsakė tuoj pat ten prisistatyti.
Marysia negali atleisti, kad vykau į getą
užuot aplankęs ją.
Tai, kas vyksta gete - tikras pragaras.
Mano kolegos kalba apie žydų kovotojų atkaklumą,
apie visų žydų kovos dvasią.
Vokiečiai patiria rimtų nuostolių.
Jie turi perimti getą namas po namo.
Jie nepasigaili nei vieno kalinio.
Verda plataus masto mūšiai.
Gyvenau vietovėje, iš kurios mus iškraustė,
kai buvo sukurtas getas.
Tam tikra prasme geto sukūrimas
ir mano likimas persidengia.
Vis dar prisimenu šiuos vaikystės vaizdus.
Šią nuotrauką padarė Leszekas.
Čia buvo įėjimas į getą iš Nalevkos g.
Pažymėjau šį degantį pastatą žemėlapyje. Štai čia.
Ši nuotrauka daryta iš šios vietos
ir joje matoma ši teritorija.
Šios nuotraukos padarytos pirmiausiai
ir leidžia manyti, kad juosta paruošta
specialiai fiksuoti istoriją.
Čia matosi galimai vokiečių karys,
stebintis, kad pastatai sudegtų.
Vokiečiai degina ištisus pastatus, kad sutriuškintų žydus.
Gaisrų gesinti mums neleista.
Mūsų užduotis - tik apsaugoti gamyklas dirbančias vokiečiams
bei neleisti gaisrams plisti į kitus Varšuvos rajonus.
Po dviejų naktų man jau buvo gana.
Buvau toks išsekęs, kad tiesiog prisėdau ant medinių lentų.
Dešimt darbo dienų naktimis net nenusirengdavau.
Be paliovos buvome gaisruose.
Paprastai viskas vyksta taip.
Vokiečiai mus informuoja, kad bus padegtos tam tikros gatvės,
nuo kurio namo iki kurio,
ir mums įsakoma saugoti konkrečias teritorijas.
VARŠUVA LEŠNO G. 80-82
Šiose nuotraukose mano tėvas.
Čia tėtis.
Šių įvykių negaliu pilnai paaiškinti.
Kažkoks vokiečių karys aiškiai žiūri į kamerą,
tad kažkas ten turėjo vykti.
Tai buvo pilkoji zona.
Buvo draudžiama fotografuoti,
bet kartais vokiečiai nekreipdavo į tai dėmesio.
Grzywaczewskio kaip fotografo vaidmuo yra esminis,
nes jis atlieka dvigubą vaidmenį.
Jis turi fotoaparatą
ir net gali fotografuoti vermachto kapralą,
bet tuo pačiu yra ir šnipas,
slapta darantis nuotraukas.
Esminės šios nuotraukos vietos yra langai
ir fragmentas pastato,
esančio kitapus gatvės.
Radau ikikarinę šio namo nuotrauką
miesto archyvuose,
kurioje matoma ta pati atbraila.
Langų aukštis irgi tas pats.
Čia aiškiai pažymėti tramvajaus bėgiai.
Šis kadras darytas nuo šio pastato kampo.
Čia matoma situacija 1944 m.
Visas getas sunaikintas.
Bet ligoninės pastatai išliko.
VARŠUVA, ŠV. SOFIJOS LIGONINĖ
Labas rytas.
Čia jis šiuos kadrus ir užfiksavo.
Jis padaro eilę nuotraukų.
Viena, dvi, trys, keturios, penkios, šešios, septynios...
Aštuonios nuotraukos surikiuotos būtent ta tvarka
ir mes tai žinome, nes turime negatyvą.
Na, turime pasakojimą.
Nuotraukos slaptos ir joks vokietis negali apie jas sužinoti.
Galite įžiūrėti tų žmonių veidus.
Maži vaikai eina...
Kaip jautiesi žinodamas,
kad kelio atgal nėra?
Sunku įsivaizduoti, bet tose nuotraukose galima tai išvysti.
Ir pažiūrėkite.
Sunkvežimis su langais susilygina čia.
Štai kaip yra.
Matome kaip ši moteris eina
ir apsisuka,
o kitoje nuotraukoje matome jos alkūnės galą,
kuris sujungia šias dvi nuotraukas.
O čia...
Čia...
Tramvajaus bėgiai susijungia daugmaž taip.
Ir iš keturių nuotraukų sudėjome vieną bendrą vaizdą.
Man tai atsisveikinimas su tais, kurie eina prieš Grzywaczewskį,
jį pralenkia ir išnyksta.
Išstumti gaisrų, žydai sugenami į surinkimo punktą,
vadinamąją umschlagplatz.
Sužeistieji ir ligoniai nužudomi vietoje.
Pagalba draudžiama.
Tada žydai prievarta nuvaromi prie geležinkelio atšakos
ir išvežami nežinoma kryptimi.
Traukinys, tikėtina, traukiamas lokomotyvo, atvyko į punktą.
Žmonės buvo suvyti ant pakylos,
suvaryti į vagonus
ir traukinys išvažiavo.
Mirties traukiniai traukė į rytus - į Treblinką.
Leszekas grįžo iš savo misijos. Savo fotoaparate jis turi juostą.
Jis išeina pasivaikščioti su Marysia, savo sužadėtine - mano mama.
Graži mano tėvų nuotrauka. Labai jausminga.
Čia mano mama ir tėvo sesuo.
Nežinau, kas trečioji moteris.
Teta Danusia - mano tėvo sesuo.
Tik pažvelkite, kaip skiriasi jų gyvenimai.
Pavasaris. Balandis
ir geto sunaikinimas.
O čia - mano tėvai.
Tai - puikus pavyzdys,
kaip Varšuva buvo padalinta į du pasaulius,
kuriuos siejo vieta,
bet skyrė ištisi šviesmečiai.
VARŠUVA, MOKOTOVSKOS G. 85
Labas rytas. Aš esu Maciejus Grzywaczewskis.
Mano tėtis gyveno šiame bute karo metais.
Čia buvo didelė svetainė.
Čia buvo perėjimas į virtuvę.
Čia buvo vonia.
Pasibelsiu.
Ir šis negatyvas buvo išryškintas kaip tik šiame kambaryje.
O čia - laiptai.
Čia buvo antresolė,
kur slėpėsi mažoji Roma.
Kiek trumpai ten pabuvau, gyvenau toje mažytėje palėpėje,
kuri buvo virš virtuvės,
ir negalėjau... negalėjau pajudėti.
Paprasčiausiai turėjau būti labai tyliai.
Čia laikinai gyveno du vokiečiai.
Vienas ateidavo ryte, atsisėsdavo virtuvėje,
gerdavo kavą ir skaitydavo laikraštį.
Tuo tarpu Roma slėpėsi antresolėje ir turėjo būti labai tyliai.
Manau, tada ir pradėjau skaityti.
Galėdavau sėdėti ir valandų valandas skaityti
bei neišleisti nei garso.
Tai iš tiesų išgelbėjo man gyvybę,
nes, jei kas būtų žinojęs,
kad Grzywaczewskiai gelbsti žydus,
tai Grzywaczewskiai būtų buvę nužudyti.
Grįžęs iš geto sužinojau,
kad ugniagesiai traukia lagaminus
pilnus daiktų.
Kadangi savininkų nėra, jie teigia, kad tai - ne vagystė.
Tačiau vokiečiai tai palaiko plėšikavimu
ir liepia mums liautis tai darius.
Todėl gan greitai nustojame tai darę.
Pirmame plane turime tris ugniagesius,
bet antrame
stovi kareivis, kuris taip pat fotografuoja.
Grzywaczewskis parodo situaciją,
kuri Holokausto metu buvo gana dažna.
Vokiečiai fotografuojantys savo nusikaltimus.
Čia - Novolipos g., netoli Smočos g.
Tai nuotraukos iš Stroopo ataskaitos.
Čia - Stroopas, generolas Jürgenas Stroopas.
JÜRGENO STROOPO ATASKAITA
Uždraudžiau fotografuoti vykdant veiksmus gete.
Bet generolo Krügerio įsakymu reikėjo parašyti ataskaitą
bei pridėti nuotraukų.
Viską reikėjo atlikti sparčiai.
Įtariu, kad šias nuotraukas padarė SS saugumo policija.
Parašiau ataskaitą "Varšuvoje nebėra žydų gyvenamojo rajono"
Heinrichui Himmleriui, Krügeriui ir sau.
Tai bus vertingi duomenys istorijai, Fiureriui
ir ateities mokslininkams, tirsiantiems Trečiąjį Reichą;
ir poetams bei rašytojams nacionalistams,
bet labiausiai tam, kad bus užfiksuotos mūsų pastangos,
kurių imasi šiaurietiškoji rasė ir vokiečiai,
kad išnaikintų žydus Europoje ir visame pasaulyje.
Beveik kasdien matome SS generolą Jürgeną Stroopą,
kuris yra atsakingas už visą operaciją.
Užuot gesinę gaisrus esame priversti žiūrėti, kaip getas dega.
Užuot gelbėję žmones, beviltiškai stebime jų kančias.
Esame nuolat stebimi vokiečių policijos ir SS
ir bet koks bandymas padėti mums gali siaubingai baigtis.
Leszekas šį kadrą užfiksavo stovėdamas štai čia.
Grzywaczewskis, tai fotografuodamas, rizikuoja gyvybe.
Jis stovi už ugniagesių.
Stovintis arčiau fotoaparato
aiškiai žiūri į pastatą,
bet kitas suka savo galvą nuo jo.
Jie negali parodyti savo jausmų,
nes naciams viskas atrodo gerai.
"Taip ir turėtų būti!"
"Tie žydai turėtų šokinėti, kadangi nėra žmonės."
Bet ugniagesių emocinis atsakas yra priešingas.
Žydai, kurie liko pasislėpę,
dabar įstrigę degančiuose pastatuose
ir yra deginami gyvi.
Ištisos grupės, atkirstos liepsnų, bėga į viršutinius aukštus,
o kaip liepsnos pasiekia šiuos,
jie bando pabėgti šokdami iš balkonų.
Visa šeima, penki ar šeši žmonės, iššoko per langą ir iškart žuvo.
Kitos išeities neturėjo.
Ir nors turėjome tam įrangos, buvome bejėgiai jiems padėti.
Panašu, kad čia yra būtent ta vieta.
Tas pats namas.
Galima spręsti iš langų.
Ir šie balkonai...
Tai tas pats pastatas, kurį nufotografavo mano tėvas.
Vadinasi, vokiečiai ir tėvas fotografavo toje pačioje vietoje.
Čia irgi.
Pažvelgus į balkoną, atrodo, kad tai galėtų būti tas pats pastatas.
Abiejose nuotraukose matoma tramvajaus kontaktinė linija.
Trečiojo aukšto balkonas su tokiais pačiais stulpeliais.
Vokiečių nuotraukoje kairysis langas atdaras,
o dešinysis - uždarytas.
Mano tėvo nuotraukoje tas pats.
Lyg tai būtų trūkstama nuotrauka, kurios jis negalėjo padaryti.
Užfiksavęs pastarąjį kadrą, Leszekas pasitraukė čia.
Čia ir įvyko ta tragedija.
Nemalonu, bet avarija nedidelė,
tačiau prieina saujelė žmonių.
Normali žmogiška reakcija.
Dėl to tų žmonių tragedija yra tokia akinanti.
Ten nebuvo nieko.
Niekas jiems nepadėjo.
Nebuvo tokios galimybės.
Ne todėl, kad niekas nenorėjo, bet todėl, kad niekas negalėjo.
Šios dvi nuotraukos papasakoja visą istoriją.
Vokiečiai susirenka šioje vietoje,
netoli kūnų tų, kurie iššoko.
Man tai akivaizdu,
bet, jei pažiūrėsite iš arčiau,
pamatysite siluetą,
tik galvą ir pečius.
Tikėtina, kad tai žydai, išeinantys iš bunkerio
ar žengiantys per vartus.
Šios dvi situacijos panašios.
Vienoje -
per langą iššokusiųjų kūnai.
Kitoje - išeina žydai
ir netrukus jie bus nebegyvi.
Po išdegusių pastatų griuvėsiais
rūsiuose vis dar yra žydų.
Tas vaizdas, kaip tie žmonės iš ten yra traukiami,
man vaidensis amžinai.
Veidai ne žmonių, bet lyg pusgyvulių paklaikusiomis ir tuščiomis akimis.
Išvydę saulę jie prisimerkia.
Rūsių tamsybėje jie praleido ištisas savaites.
Nusilpę nuo bado ir siaubo, jų purvini ir apdriskę kūnai pajuda.
Jie masiškai nužudomi.
Gyvieji sukniumba virš jau nužudytųjų lavonų.
Getas dabar jau sudegęs iki pamatų ir primena milžinišką skaldos jūrą,
negyvą miestą,
lyg pakirstą kažkokios didžiulės katastrofos.
Iš tiesų, ta katastrofa - karas.
Tai, ką jis matė gete, rimtai jį paveikė.
Skaitant jo dienoraštį tai akivaizdu. Jis bematant subrendo.
Jis pasikeitė.
Po šių nemigo ir nepaliaujamo darbo naktų, grįžau namo.
Atėjo taikesnės dienos, bet negaliu prie jų priprasti.
Pasidariau uždaras.
Atsitraukiau į savo tylą lyg sraigė į savo kiautą.
Jis viduje nešė naštą to, ką išvydo.
Vargu, ar daug apie tai kalbėjo.
Pasiekėme šio negatyvo pabaigą.
Grzywaczewskis nufotografuoja savo sužadėtinę
ir pasidaro autoportretą.
Jei kas paklaustų,
kas tas ugniagesys, Grzywaczewski, kuris buvo gete?
Trumpiausias atsakymas būtų - jis liudininkas,
ta pačia egzistencine prasme,
giliai egzistencine.
Praėjus 1,5 m. po geto sukilimo,
sukilėlių būrys, vedamas mano senelio Stanisławo Grzywaczewskio,
pajuda iš čia, Mokotovskos g. 65, atsiimti gestapo būstinės.
Tuo tarpu mano tėvas kaip ugniagesys yra siunčiamas į Varšuvos sukilimą.
Ta diena - svarbus lūžio taškas.
Bandau...
Eime.
VARŠUVA, 1944 M.
Mano miela Romute,
1944 m. rugpjūčio 1 d.
prasidėjo Varšuvos sukilimas prieš vokiečius.
Tuo metu buvai Volomine su Geraširdiškomis seserimis.
Mama atėjo pas mane
ir kartu per rūsius nuėjome pas Grzywaczewskius.
Vokiečiai niokojo miestą tiek sausuma, tiek oru.
1944 m. sukilimas iš Varšuvos pareikalavo 200 tūkst. gyvybių.
begalė buvo sužeisti
ir 80 % visų namų paversti griuvėsiais.
1945 m. sausį
sovietų puolimas vėl pagaliau pajudėjo.
Naktį vokiečiai pasišalino.
Atvykus sovietų būriams, išvykome į Volominą
ieškoti Geraširdiškųjų seserų ir išsiaiškinti, kas nutiko tau.
Ten sužinojome, kad buvai evakuota.
Aš sugrįžau. Atsidūriau Varšuvoje.
Visiškai nebegalėjau jos atpažinti. Ji buvo visiškai sunaikinta.
Visiškai ir galutinai sunaikinta.
Net nenumaniau, kur yra mano tėvai, ar jie išgyveno.
Nieko.
Todėl bandžiau ieškoti vietos, kuri man būtų pažįstama.
Ir štai - vienas pastatų, kuriame gyvenome
būdami arijų pusėje, liko stovėti.
VARŠUVA, MOKOTOVSKOS G. 65
Tada užėjau į pastatą
ir skambinau į duris visiems, kam tik galėjau.
Kitą rytą susitikau tėvą.
O mano tėvas tuo metu jau buvo susisiekęs su mano mama.
Taip ir baigėsi
mano istorija.
VARŠUVA, 1946 M. BUVUSI GETO TERITORIJA
Centrinė žydų istorijos komisija nutarė ištirti vokiečių nusikaltimus
prieš Lenkijos gyventojus žydus.
Todėl komisija ir renka
visą spausdintą, ranką rašytą ir kitokią medžiagą.
Jie taip pat rinko ir dokumentus,
pavyzdžiui, nuotraukas.
Žinome, kad 1946 m.
komisija turėjo penkias jūsų tėvo darytas nuotraukas.
Tais pačiais metais
buvo išleista Josepho Kermisho knyga "Varšuvos geto sukilimas".
Josephas Kermishas buvo Holokausto tyrimų pradininkas.
Į savo knygą jis įtraukė ir jūsų tėvo nuotraukas.
Tai pirmosios kartos nuotraukų spausdiniai.
Ant nugarėlių užrašytos svarbios detalės.
Šie užrašai - labai išsamūs.
Žinome, kur ir kada padarytos nuotraukos.
Spėjame, kad tai žinojo tik fotografas.
- Nemanau, kad tai... - Jūsų tėvo rašysena?
Įdomu.
Manau, kad tai Hilary'io Lakso rašysena.
Galbūt jis šias kelias nuotraukas atsivežė čia 1946 m.
Visos išgyveno karą.
Mano tėvai susituokė 1946 m.
ir persikėlė į Gdanską.
Mano tėvas norėjo gyventi Gdanske. Jis norėjo būti jūreiviu.
Jis baigė universiteto laivų statybos skyrių
ir visą likusį gyvenimą praleido dirbdamas su laivais.
Tuo tarpu Laksų šeima 1951 m. išsikraustė
į Jungtines Valstijas.
Vėlyvajame 6 deš. tėvas gavo laišką iš Hilary'io,
kuriame šio prašo atsiųsti nuotraukas,
darytas Varšuvos geto sukilimo metu.
Kai tėvas buvo deleguotas
į laivų statyklą Bilingame, Šiaurės Anglijoje,
tada tas 12 nuotraukų iš geto turbūt ir išsiuntė.
Turbūt manė, kad taip jos saugiau pasieks JAV
ir išvengs komunistinės valdžios cenzūros.
Buvome sovietų valdžioje,
tad visi ryšiai su JAV atrodė įtartini.
Dabar, po šitiek metų,
Roma yra paskutinė liudininkė, gyvenusi tais laikais.
Ji vienintelė likusi šios šeimos narė.
Mano miela Romute,
norėčiau, kad šios nuotraukos liktų kaip įrodymas ateities kartoms.
Galėčiau ką nors sutarti su "Life" ar "Post" žurnalais
ir net iš jų užsidirbti, bet tokių pinigų aš nenoriu.
Šios nuotraukos turi būti saugomos tikrame istoriniame archyve.
Pasakyk, kur, tavo manymu, turėčiau jas palikti.
Tai kopijos 12 nuotraukų,
kurias 1992 m. gavo
JAV Holokausto memorialinis muziejus Vašingtone.
Spėju, kad po Hilary'io Lakso mirties
jo šeima nusprendė padovanoti tas nuotraukas mums.
Iškart nusprendėme, kad jos yra nepaprastai unikalios.
Tos 12 nuotraukų mes laikėme originaliomis,
nes tuo metu tai buvo vienintelės egzistuojančios kopijos.
Dabar originalas - negatyvas.
ir jame yra 33 nuotraukos iš geto.
Vyras viduryje - tikrai Hilary'is,
o moteris dešinėje
su skrybėle ir kailine apykakle - tikrai mama.
Nujaučiu, kad jos darytos jau atvykus į Niujorką.
Ji laikė Leszeką broliu. Jis jai buvo kaip šeima.
Bet tuo pačiu metu, manau, ją tikrai kankino tų išgyvenimų šmėkla.
Manau, ji turėjo PTSS.
Prisimenu, kad ji gulėjo ligoninėje galimai po bandymo nusižudyti.
Viskas atrodė lyg sena istorija, su kuria reikėjo gyventi.
Mano miela dukrele,
jei šie atsiminimai ko nors ir verti,
tai veikiausiai tik išsaugoti atminimą tu nelemtų laikų
ir priminti gimusiems taikos ir klestėjimo metu,
kurie tiki mūsų civilizacijos vertybėmis,
kas vis dar galėtų nutikti ateityje,
jei leis, kad su jais būtų elgiamasi kaip su šunimis.
Supranti, kažkaip pasiekiau savo atsiminimų pabaigą.
Viskas, kas nutiko po to - tu jau prisimeni.
Aš esu Dorota Grzywaczewska, Leszeko duktė.
- Galime kalbėti angliškai. - Kaip tau patogiau.
Visas albumas tau.
ROMA LAKS KAPLAN, HILARY'IO LAKSO DUKTĖ (2024)
Zbigniewas Leszekas Grzywaczewskis.
Na, čia Varšuva... Getas?
Geto sukilimas.
- Labai stengiausi šito neprisiminti. - Žinau, žinau.
- Leszekas. - Atpažįsti Leszeką?
- Taip. - Atpažįsti jį?
Leszeko ir jo šeimos dėka
aš ir mano tėvai išgyvenome.
Graži nuotrauka
- ir graži mama. - Ačiū.
Spėju, ji jau mirusi?
- Ji mirė prieš 11 m. - Užjaučiu.
- Atsiprašau. Jei... - Žinoma.
O, šitą prisimenu.
Taip.
Nemažą dalį savo gyvenimo bandžiau visa tai užmiršti.
Žinai, man tai mano šeima.
Mano istorija.
Šie žmonės - kuriuos visus aš pažinojau - žuvo.
Na, turime tai prisiminti. Tai - dalis istorijos.
Ir ne tik žydų.
Jei neprisiminsime, tai pasikartos.
Privalome prisiminti. Prisiminti savo istoriją.
Man pakaks.
Kiekviena šeima turi istoriją ir tu esi mano istorijos dalis.
Ir tai ne tik mano istorija,
bet ir...
Lenkijos istorija.
Iš dalies tai ir Amerikos istorija, nes mes esame čia
ir iš dalies dėl šito.
ROMA, JOS TĖVAI IR HALINA IŠGYVENO HOLOKAUSTĄ
IR EMIGRAVO Į JAV.
LESZEKAS ĮGYVENDINO SVAJONĘ IR LIKUSĮ GYVENIMĄ
IŠLAIKĖ RYŠIUS SU JŪRA.
JO DRAUGAI JĮ PRISIMENA KAIP JŪREIVĮ IR MĖGĖJĄ FOTOGRAFĄ.
MACIEJUS, LESZEKO SŪNUS, BUVO DEMOKRATINIO PASIPRIEŠINIMO
BEI "SOLIDARUMO", JUDĖJIMO PAKEITUSIO LENKIJOS ISTORIJĄ, AKTYVISTAS.
Vertė: Šalna Putriūtė Iyuno