Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Să trecem acum la Polonia
şi să vorbim despre o descoperire considerată a fi o privire directă
asupra unui capitol crucial al Holocaustului.
Acestea sunt documente de mare valoare istorică
care au ieşit la lumină după 80 de ani.
Acesta e un negativ, singurul din lume
de la revolta ghetoului din Varşovia, din interiorul ghetoului.
Sunt imagini care exprimă inexprimabilul,
fragmente de viaţă surprinse în 33 de fotografii.
Au fost făcute de Grzywaczewski, un pompier polonez în vârstă de 23 de ani.
Revolta din ghetoul din Varşovia a fost un act de rezistenţă
a evreilor împotriva regimului nazist în timpul Holocaustului.
Istoricii consideră aceste fotografii valoroase
deoarece sunt singurele imagini cunoscute ale revoltei din ghetou
care nu au fost făcute pentru propaganda nazistă.
Această documentaţie reprezintă ceea ce ar fi văzut o persoană obişnuită
şi modul în care acea persoană obişnuită
a încadrat grozăviile incredibile
care au avut loc în aprilie 1943.
Cea mai mare parte a vieţii mele, am încercat să uit toate astea.
33 DE IMAGINI DIN GHETOU
NEW YORK, 1968
Draga mea fiică,
Riscându-şi viaţa, Leszek a reuşit să facă o serie de fotografii.
L-am contactat acum 10 ani, rugându-l să mi le trimită.
Am primit câteva fotografii şi le-am păstrat până acum.
Aceste fotografii spun şi povestea noastră.
Negativele sunt în mâinile lui Leszek.
Aceste fotografii nu au mai fost publicate până acum.
Le-am păstrat în mod deliberat atât de mult timp, cu intenţia de a le arăta
când lumea începe să uite acele lucruri.
Nu ştiu încă dacă e momentul potrivit, dar timpul meu trece.
Pe atunci, apartamentul arăta un pic diferit,
dar să mergem direct în camera tatălui meu.
Când ne ocupam de lucrurile lui după moartea sa,
am observat că scândurile de aici se mişcau.
În acest compartiment ascuns, am găsit jurnalele tatei.
Eu şi sora mea nu ştiam de existenţa lor.
Tata nu ne-a spus niciodată de ele.
Aceste vremuri sunt la fel de interesante ca oricare altele.
Am ales un an bun pentru a începe să scriu un jurnal.
Am participat la o demonstraţie masivă.
Atmosfera a fost calmă. Nu a existat un entuziasm deosebit.
Discursurile au fost stereotipe.
Naţionaliştii au strigat: "Jos cu evreii".
Am strigat până am răguşit.
Dar nu mai contează acum; am examene poimâine.
Pe drumul de întoarcere, un prieten a spus:
"Cu războiul după colţ, învăţatul este inutil".
În dimineaţa zilei de vineri, 1 septembrie, am auzit:
"Alertă de raid aerian, închideţi ferestrele!"
M-a trezit.
Am văzut primele avioane germane deasupra Varşoviei.
Suntem blocaţi acasă deoarece nemţii adună oameni pentru muncă forţată.
Au apărut numeroase patrule ale SS-ului,
care opresc pe oricine întâlnesc.
Celor angajaţi în companii germane li s-a dat drumul.
Cei prinşi au fost adunaţi, luaţi
şi apoi trimişi cu trenurile.
Doi prieteni de-ai mei au fost prinşi.
Doar evreii o duc mai rău decât noi.
Dina Cohen, Fundaţia pentru Istorie Vizuală a Supravieţuitorilor Shoah.
Astăzi este 7 noiembrie 1996.
Realizez un interviu cu Ramana Kaplan,
născută Laks, în Chevy Chase, Maryland, SUA.
Interviul va fi în limba engleză.
Unde v-aţi născut?
M-am născut în Polonia, la Varşovia.
Puteţi să vă descrieţi familia?
Tatăl meu a fost inginer chimist
şi avea o poziţie foarte prestigioasă.
Era o fabrică care producea săpunuri, parfumuri şi lumânări.
Draga mea Roma,
Mi-ai cerut să scriu despre trecut,
despre ceea ce am îndurat în acele vremuri infame,
când tu erai prea tânără pentru a-ţi aminti.
Voi încerca să scriu o scrisoare,
deşi nu ştiu dacă am puterea.
Lumea noastră s-a destrămat.
Doar pentru că eram evrei, eram văzuţi ca un "pericol" pentru germani.
Eram suboameni, o rasă ce trebuia exterminată.
Am fost forţaţi să purtăm banderole cu Steaua lui David.
Toate afacerile evreieşti au fost confiscate de nemţi,
la fel şi conturile şi depozitele bancare.
Pentru a ne izola de restul populaţiei,
a fost înfiinţat ghetoul din Varşovia în toamna anului 1940.
Am fost împrejmuiţi de un zid.
Toţi evreii din Varşovia din afara ghetoului au fost relocaţi acolo.
Ghetoul a fost micşorat,
forţându-ne să ne mutăm şi să lăsăm în urmă majoritatea bunurilor.
În curând, în ghetou se aflau o jumătate de milion de oameni.
Sărăcia în rândul maselor evreieşti creştea de la o zi la alta.
Îmi amintesc că aveam o păpuşă mare primită de la şeful tatălui meu,
căreia i-am spus Krystyna.
Îmi amintesc că mama a cusut câteva bijuterii înăuntrul păpuşii.
Banii s-au terminat.
Munca plătită e imposibil de găsit; toţi caută un loc de muncă fictiv.
L-am întâlnit pe fostul meu coleg de clasă.
Lucrează în cadrul Gărzii de pompieri la unitatea de pregătire.
Cu ajutorul lui, voi intra şi eu.
Am fost la Żoliborz.
Când a sunat clopoţelul, pompierii şi-au pus uniformele,
centurile şi căştile, apoi s-au aliniat la datorie.
Mama mea locuia pe strada de lângă şcoala aceasta.
Tatălui meu îi plăcea să îi facă poze.
Ea a fost subiectul lui preferat toată viaţa.
Îmi place foarte mult de Marysia.
Are picioare frumoase.
Este plină de viaţă şi bună la suflet.
E destul de clar că şi ea mă place.
Marysia are un aparat foto.
Am cumpărat o rolă de film.
M-am chinuit să-l pun în aparat.
Mi-a luat o oră cu mâinile sub o pătură.
Am stricat o parte din film.
Am reuşit să fac rost de un măritor fotografic.
După câteva încercări eşuate, am început să scot poze bune.
Această abilitate ar putea fi foarte utilă în viitor.
Uneori, sper să apară o acţiune reală în care să pot să-mi dovedesc valoarea.
Alarmă!
Trecem în viteză prin ghetou într-un camion de pompieri foarte încărcat.
Am fost trimis pe o scară la fereastra de la etajul al treilea.
Am aşteptat apa şi am urcat înăuntru.
S-a întunecat complet.
Fumul dens şi aburul m-au învăluit.
Am început să tuşesc şi să lăcrimez.
Nu mai puteam respira.
Picioarele mi s-au înmuiat.
Am auzit: "Ieşi afară!"
Aşa că am sărit din nou pe fereastră!
Imediat după aceea, locul unde lucram s-a prăbuşit.
Am vorbit un pic cu evreii.
Trăiesc într-o mizerie extremă.
Aveam sentimentul că vorbesc cu oameni condamnaţi la dispariţie.
Rugăciunea de sfinţire a lui Dumnezeu.
Pentru mine, era cel mai înfricoşător lucru.
Pentru că am auzit-o iar şi iar.
Şi nu aveam de unde să ştiu ce înseamnă.
Privind în urmă,
se pare că nemţii au crezut iniţial
că evreii închişi în ghetouri se vor omorî între ei ca şobolanii
sau vor muri de foame şi de boli.
Tifosul s-a răspândit rapid, iar numărul morţilor a fost devastator.
Până în iulie 1942, au murit 100.000.
Am primit un permis de a părăsi ghetoul pentru aşa-numita "parte ariană".
Am condus o fabrică care producea săpunuri, parfumuri şi lumânări.
Am fost un angajat temporar.
Mergeam zilnic 20 km până la Praga, o suburbie a Varşoviei, şi înapoi.
Un polonez pe nume Adamczewski
depindea foarte mult de tatăl meu pentru a conduce fabrica.
Astfel că tatăl meu, până la sfârşit, a avut o slujbă pe "partea ariană",
de aceea, am reuşit să supravieţuim.
Întotdeauna reuşea să ne aducă ceva de mâncare în ghetou.
Părinţii mei au adoptat o femeie tânără
care avea în jur de 19-20 de ani, pe nume Halina.
Era o femeie foarte frumoasă.
Cred că aceste fotografii sunt probabil cele mai vechi.
Suntem siguri că e mama, nu?
Ei bine, da.
Îmi amintesc că mama a fost întotdeauna o doamnă elegantă.
Era plină de viaţă şi foarte preocupată de aspectul ei fizic,
dar şi de felul în care se purta.
Cu referire la război,
nu vorbea prea mult despre asta.
Simţea multă durere şi nu era dispusă să divulge pe deplin
ceea ce s-a întâmplat sau evenimentele care au avut loc.
Toţi cei din familia ei, cu excepţia fratelui din Palestina, muriseră.
Şi ea ştia că muriseră.
Aşa că a rămas orfană şi şi-a căutat o nouă familie.
Iar acea familie a fost Hilary şi Janina Laks.
Avea nevoie să nu fie singură.
Cu timpul, ghetoul din Varşovia s-a organizat.
Principalele produse de contrabandă erau alimente, diverse bunuri
şi materii prime pentru fabricile şi atelierele evreieşti din ghetou.
Acest lucru le-a permis unora să trăiască modest.
Foametea a scăzut, iar epidemia de tifos aproape a dispărut.
Am aflat despre fotografiile tatălui meu de la fiica mea Marianna.
La o petrecere, o cunoştinţă, un istoric, a abordat-o.
A întrebat-o dacă era rudă cu Leszek Grzywaczewski.
Ea a răspuns: "Da, este bunicul meu."
Şi i-a spus: "Fotografiile lui sunt în Muzeul Holocaustului din Washington."
Apoi m-a sunat şi mi-a spus:
"Tată, ştiai că bunicul făcea fotografii?"
I-am spus că ştiam că făcea fotografii, chiar foarte multe.
Dar că a făcut fotografii în timpul revoltei din ghetou?
Nu am ştiut.
Pe măsură ce se apropia aniversarea revoltei din ghetou,
Muzeul POLIN m-a îndemnat să găsesc mai multe poze.
Dna Zuzanna Schnepf a întrebat: "Poate mai există şi alte fotografii?"
Aşa că am început să căutăm din nou fotografiile tatălui meu.
Unele erau cu mine, altele cu sora mea.
Erau fotografii şi negative,
dar nu am fost în stare să le revizuiesc.
Ori vederea mea era prea slabă ori nu am avut timp
pentru a verifica negativele.
Cum puteţi vedea ceva pe aceste negative?
I-am spus: "Maciek, trebuie să mă ajuţi". A spus: "O să te ajut."
Am sortat lucrurile. Am aranjat totul în cutiile acelea.
Acestea sunt probabil imagini...
Cred că apar în pozele astea când eram copil.
În timp ce derulam negativul,
îmi mişcam mâna
şi am putut vedea cum evreii erau conduşi la Umschlagplatz.
M-am uitat din nou la el.
Văd toate imaginile pe care le ştiam, alături de unele noi.
Îi spun Bożenei, soţiei mele: "L-am găsit. Este aici".
Tata s-a dus în urmă cu peste 30 de ani
şi totuşi am impresia că revine la viaţă în mintea mea.
Nu credeam că acest negativ există.
A fost un sentiment incredibil.
Atingeam ceva care nu avea dreptul să supravieţuiască
şi nimeni nu credea că ar putea supravieţui.
Astfel de momente sunt rare pentru un cercetător,
când simte că se deschide o breşă către trecut.
Sunt singurele fotografii de care ştim în prezent,
din ghetoul din Varşovia în timpul revoltei,
care nu au fost făcute de nazişti.
Fotografiile Holocaustului sunt deosebite prin faptul că
la început nu ştim ce urmează să vedem.
Doar cunoscând istoria putem realiza ce se află în spatele acestei imagini.
- Putem vedea avansarea nervoasă... - De asemenea, sunt neclare.
Perforaţia e mai deteriorată lângă imaginile cu Holocaustul,
care au fost făcute în secret.
Probabil că filmul a fost derulat rapid deoarece mâna îi tremura de emoţie.
Acest lucru arată marea valoare a materialului în sine,
nu doar a imaginilor,
dar şi că rola de film în sine este purtătoare de istorie emoţională.
VARŞOVIA GHETOU
Îmi amintesc că bunicul meu locuia cu noi.
Şi îmi amintesc că am venit acasă într-o zi
şi că bunicul nu mai era.
A fost pur şi simplu prins într-una dintre acele "łapanka",
care se traduce ca
fiind prins pe stradă.
Draga mea fiică,
Pe 22 iulie 1942,
nemţii au început lichidarea ghetoului din Varşovia.
Ei au numit-o "Deportarea spre est".
Nemţii le-au spus evreilor
că erau relocaţi pentru un trai mai bun, desigur.
Fiecare evreu strămutat are dreptul de a lua 15 kg de bagaje.
Toate obiectele de valoare cum ar fi bani, bijuterii, aur pot fi luate.
Trebuie să luaţi alimente pentru trei zile.
Ghetoul a fost înconjurat de trupe letone şi ucrainene.
Nemţii au folosit aceste trupe pentru a strânge zilnic mii de oameni
şi a-i deporta prin "Umschlagplatz".
La acea vreme, nimeni nu ştia despre lagărele morţii.
Am auzit despre Treblinka mult mai târziu.
În ultima perioadă,
"eficienţa" camerelor de gazare era de aproximativ 5.000 de cadavre pe zi.
Germanii sunt cunoscuţi pentru abilităţile lor organizatorice.
Tatăl meu obişnuia să o ducă pe mama cu barca în Varşovia.
Când naziştii au început să lichideze ghetoul
şi să deporteze oameni către lagărele morţii,
el naviga cu Marysia pe râul Vistula.
Asta era viaţa. Viaţa mergea înainte...
Aer, soare, apă strălucitoare, linişte şi pace.
Ca şi cum nu ar fi existat niciun război.
Eu şi Marysia am făcut plajă toată după-amiaza.
Cursul evenimentelor ne împinge inexorabil către un lucru inevitabil:
căsătorie.
Am cumpărat o rolă de film şi am făcut fotografii.
Nu voi uita apusul de soare şi Varşovia pierzându-se într-o ceaţă albăstruie.
Nimeni nu ştie ce se va întâmpla cu noi.
Se zvoneşte că am putea împărtăşi soarta evreilor.
Îmi amintesc
că mulţi oameni au fost înghesuiţi într-o piaţă,
iar nemţii îi obligau să se plimbe
şi scoteau oameni din mulţime.
Îmi amintesc şi de prietenii părinţilor mei
a căror fetiţă cam de vârsta mea
a fost scoasă.
Aşa că părinţii mei au încercat să mă ascundă în pelerinele de ploaie.
Pentru moment, evreii care lucrează în fabricile militare germane
au fost scutiţi de deportare.
Am reuşit să ne adăpostim în fabrica Schultz.
Tatăl meu a reuşit să obţină o slujbă
pentru mama în ghetou, făcea uniforme germane,
sperând că astfel mama mea va fi protejată.
Eu, pe de altă parte, am fost ţinută într-un butoi lângă mama mea.
Pentru copilul de cinci ani, acest lucru nu a fost minunat.
Cu aprobarea lui Schultz,
am continuat să lucrez pentru Adamczewski pe "partea ariană".
Curând, cu ajutorul colegului meu, dl Miśkiewicz,
am fost scoşi ilegal din ghetou în "partea ariană".
Existau grupuri de muncitori care mergeau pe partea ariană,
iar tatăl meu a mituit portarii
astfel încât să pot ieşi cu mulţimea.
Era, desigur, teribil de îngrijorat, dacă nemţii m-ar fi văzut
ar fi însemnat sfârşitul.
Aşa că mergea foarte aproape de grupul care pleca,
moment în care unul dintre...
În acel moment, unuia dintre soldaţi i s-a părut
că tatăl meu era prea aproape de partea ariană,
aşa că l-a tras şi l-a bătut.
Tatăl meu şi-a pierdut un ochi.
Am vrut să fug la tatăl meu.
Dar îmi spusese foarte clar că ceea ce voia era ca eu să plec.
Şi exact asta am făcut.
S-a întâmplat exact la timp,
deoarece toţi lucrătorii lui Schultz au fost scoşi pentru "selecţie".
Timp de 48 de ore, am fost segregaţi ca vitele înainte de sacrificare.
Jumătate au fost deportaţi direct în camerele de gazare de la Treblinka.
Toţi copiii şi majoritatea femeilor au fost pierdute.
În două luni, naziştii au ucis 300.000 de oameni.
Guvernatorul general ordonă
ca orice evreu care părăseşte cartierul său rezidenţial desemnat
să fie pedepsit cu moartea.
Cei care adăpostesc evrei vor primi aceeaşi pedeapsă.
Pe partea ariană,
am fost întâmpinată de soţia colegului de serviciu al tatălui meu.
Am fost un pericol pentru oamenii care urmau să mă ascundă,
pentru că eram în mod evident un copil evreu.
Nu cred că am stat mai mult de câteva zile într-un singur loc.
Cel puţin asta îmi amintesc.
Apoi am fost trimisă la Surorile Carităţii.
Mi-a fost teamă, pentru că la acel moment am realizat pe deplin
că dacă aş fi găsită, asta ar însemna moartea.
Au apărut unele schimbări acasă.
Tata doarme pe o canapea scurtă şi îngustă.
Mami este epuizată, o doare inima, e nervoasă.
Închide ochii la problemele de siguranţă,
dar trebuie să recunosc că ea e pilonul moral al casei noastre
în fiecare moment de îndoială şi disperare.
Brusc şi neaşteptat,
s-au mutat două femei: Halina Bielawska şi Janina.
Au fost strămutate. Nu au unde să meargă.
Aşa că au rămas cu noi.
Una dintre aceste femei a fost Halina Hirszbajn,
cunoscută şi ca Bielawska.
- Deci, Hirszbajn Halina? - Da.
- A fost născută în 1920? - Da, la fel ca tatăl meu.
Bielawska...
Adresa după război: strada Wilcza nr. 8/16.
E aproape de strada Mokotowska, unde a locuit tatăl meu
şi unde se ascundeau şi se ajutau reciproc...
A doua persoană a fost Janina Laks...
Strada Wilcza nr. 8/16. Adresa este aceeaşi...
Mama mea a fost scoasă ilegal din ghetou
şi a fost preluată de o familie cu care a rămas aproape tot războiul.
Numele lor era Grzywaczewski.
Nu au vrut să mă aibă acolo, pentru că, din nou, eram un pericol,
plus faptul că au fost foarte activi în rezistenţa poloneză.
Ştiu că atunci când mama a plecat din ghetou,
a ajuns foarte repede la familia Grzywaczewski.
Cred că, de fapt, a fost un plan. Nu cred că a fost o coincidenţă.
Sunt sigură că am o brăţară într-un seif.
E posibil ca brăţara să fi făcut parte din bijuteriile pe care le-a folosit
pentru a supravieţui.
Exact asta explicam.
Ştiu sigur, pentru că ea mi-a spus această poveste,
că familia ei făcea bijuterii care nu erau cu adevărat bijuterii,
ci mici lingouri de aur...
- Arăta neobişnuit... - Le foloseai pentru a supravieţui.
La această brăţară, se vede cum se scoate cu uşurinţă o părticică
pentru a o vinde pe bani.
Nu ştiu cine a ajutat-o pe mama să-şi schimbe identitatea.
Nu putea fi familia Laks, nu?
Aşa că trebuie să fie...
Cei din familia Grzywaczewski? Nu ştiu.
Îmi imaginez că au fost cumva implicaţi în asta.
Cum au ajuns familia Laks şi Halina
în apartamentul Grzywaczewski este un mister.
Unde s-au întâlnit?
Cred că s-au cunoscut înainte de război
şi au fost prieteni, dar este doar o presupunere.
Poţi să vii aici?
Acestea sunt fişierele supravieţuitorilor.
Se estimează
că aproximativ 10% din evreii polonezi
din 1939 a supravieţuit.
- Adică, doar 300.000 din 3 milioane. - Da.
Aceasta este Halina Hirszbajn, arată la fel ca Pelagia Bielawska.
Acesta făcea parte din documentele false care s-au dovedit utile
când ofiţerii SS
au intrat în apartamentul de pe strada Wilcza.
Aveam, desigur, ziare ariene.
Dna Grzywaczewski a găsit un loc pentru mama mea
când nu am mai putut rămâne la Surorile Carităţii.
Când locuiam cu mama, a fost văzută de cineva.
Îmi amintesc că era noapte
şi s-a întâmplat un lucru înfiorător pentru mine până în ziua de azi,
am auzit paşi,
oameni care urcau scările.
Mama a deschis uşa şi erau trei bărbaţi,
doi purtau uniforme SS, iar unul nu.
Informatorul s-a aşezat pe patul meu şi mi-a vorbit în ebraică.
Care este numele tău, draga mea?
Nu era o limbă pe care o înţelegeam.
M-am uitat în sus şi am răspuns cu o inocenţă debordantă:
"Îmi pare rău, dar nu înţeleg germană", moment în care SS-ul a plecat.
Un incident neplăcut.
Au percheziţionat locuinţa Halinei şi a Janinei.
Au fost daţi bani, dar ameninţarea nu a încetat niciodată.
Apartamentul a fost compromis.
Mi-am terminat pregătirea de ofiţer şi am fost repartizat la unitatea IV.
Stau în camera mea de la cazarmă.
În noile documente apar gradele: al meu e Löschmeister, caporal.
Colonelul ne-a ţinut un discurs.
Trebuie să contribuim la revigorarea Gărzii de pompieri din Varşovia
şi să o transformăm într-o organizaţie disciplinată, de tip militar.
Există o organizaţie secretă în cadrul serviciului de pompieri numită "Skała",
iar fiul comandantului încearcă să mă recruteze.
Strada Chłodna şi cazarma Mirowskie, unde se afla unitatea de gardă IV,
separau ghetoul în două părţi.
Pompierii din rezistenţa "Skała"
au ajutat populaţia evreiască cât au putut de bine.
Aici au existat cândva şine de cale ferată
şi o gură de acces către un canal de scurgere a apelor pluviale,
prin care se acorda ajutor evreilor:
arme şi muniţie înainte de revolta din ghetou.
Draga mea fiică,
În ghetou au rămas aproximativ 40.000 de evrei.
Am plecat în ultimul moment şi am găsit adăpost la Miśkiewiczes.
Pe 19 aprilie 1943, a început revolta din ghetoul din Varşovia.
O mână de femei şi bărbaţi foarte slab înarmaţi
au rezistat tancurilor şi mitralierelor timp de aproape o lună,
fără nicio urmă de speranţă de a-şi salva propria viaţă.
Pentru evrei, era ajunul Paştelui.
Era noaptea Sederului, noaptea în care evreii sărbătoresc
exodul din Egipt.
Tema Paştelui este libertatea.
Iar aici, aceşti evrei nu au fost doar întemniţaţi,
dar se confruntau cu o moarte iminentă.
Nemţii se adunaseră în jurul zidurilor ghetoului.
Trupele erau acolo.
Au fost susţinuţi de trupele ucrainene.
Trenurile erau în gară, gata să deporteze evreii.
Şi acesta este momentul în care evreii au ales să se revolte.
Prima zi a fost exaltantă. A fost emoţionantă.
Nemţii s-au retras din ghetou.
Pe de o parte erau supraoameni, giganţi, toată puterea Germaniei,
iar de cealaltă parte un mic grup de tineri evrei
care i-au forţat să se retragă.
Dar au avut curaj.
Au fost inovativi. Au folosit cocteiluri Molotov.
Au folosit câteva arme de mână. Mai aveau şi alte câteva arme.
Şi au avut un lucru pe care nemţii nu l-au putut anticipa
şi anume, erau dispuşi să lupte până la moarte,
pentru că nu aveau de ales. Urmau să moară într-un fel sau altul.
Şi oamenii care luptă pentru viaţa lor,
pentru viaţa comunităţii lor,
sunt dispuşi să facă totul pentru a le păstra.
În timpul revoltei, ghetoul se afla în spatele zidurilor
şi aproape niciun polonez nu putea intra.
Iată însă fotografii furate din interior.
Este un film de format mic cu cadre împărţite în jumătate
şi perforaţie ruptă.
- Pe o parte. - Ce aparat a făcut aceste fotografii?
Mă gândesc imediat la aparatul Kochmann "Korelle K" din 1932.
Caseta este pe o parte, are doar o bobină pe cealaltă parte.
Dacă a fost o casetă combinată,
ar exista rezistenţă la avansarea filmului,
iar roata dinţată ar deteriora perforaţia,
împiedicând filmul să avanseze 20 mm.
Trebuia făcut un cadru negru
pentru a permite filmului să avanseze suficient,
împiedicând astfel suprapunerea cadrelor.
Cu toate acestea, dacă se realizează fotografii de acţiune
şi se încearcă ascunderea acestui fapt,
cadrele s-ar putea suprapune.
Este foarte mic, foarte uşor de ascuns.
Încape în buzunar.
A trecut o lună, încărcată cu evenimente teribile
care ar putea lăsa o amprentă profundă asupra minţilor tinerilor.
Am fost sunat de la unitate şi mi s-a ordonat să mă prezint acolo imediat.
Marysia nu mă poate ierta pentru că am plecat în ghetou în loc să o vizitez.
Ceea ce se întâmplă în ghetou este un adevărat iad.
Colegii mei vorbesc despre determinarea luptătorilor evrei,
despre spiritul de luptă al întregii populaţii evreieşti.
Nemţii suferă pierderi grele.
Sunt obligaţi să ia ghetoul casă cu casă.
Nu cruţă niciun prizonier.
Bătăliile la scară largă fac ravagii.
Am locuit într-o zonă din care am fost îndepărtaţi
când a fost creat ghetoul.
Într-un fel, crearea ghetoului
şi soarta mea se suprapun.
Aceste imagini din copilărie sunt încă în mintea mea.
Această fotografie a fost făcută de Leszek.
Aici era intrarea în ghetou dinspre strada Nalewki.
Am marcat această clădire în flăcări pe hartă.
Chiar aici.
Această fotografie a fost făcută din acest loc
şi arată această zonă.
Aceste fotografii au fost făcute primele,
sugerând că filmul a fost încărcat
în special pentru a documenta istoria.
Un soldat german e vizibil aici, asigurându-se că acele clădiri ard.
Germanii incendiază clădiri întregi pentru a-i zdrobi pe evrei.
Nu avem voie să stingem incendiile;
sarcina noastră e de a proteja fabricile care lucrează pentru germani
şi de a preveni răspândirea incendiilor în alte cartiere din Varşovia.
După două nopţi, m-am săturat.
Eram atât de epuizat că m-am aşezat pe nişte scânduri.
Eram de zece zile la datorie, nici măcar nu mă dezbrăcam seara.
Am fost mereu lângă foc.
De obicei se întâmplă aşa:
nemţii ne informează că anumite străzi vor fi incendiate,
numerele de casă "de la... până la..."
şi ni se spune să protejăm anumite locaţii.
VARŞOVIA STRADA LESZNO NR. 80/82
În fotografie apare tatăl meu.
Acesta este tata.
Are o poveste pe care nu o pot explica pe deplin.
Un soldat neamţ se uită în mod evident la cameră,
deci ceva trebuie să se fi întâmplat acolo.
E ceva neclar.
Era interzis să se facă fotografii,
dar uneori nemţii închideau ochii.
Rolul lui Grzywaczewski ca fotograf este crucial
deoarece joacă un rol dublu:
el are un aparat de fotografiat
şi poate chiar să facă fotografii cu un caporal din Wehrmacht,
dar acţionează şi ca spion, făcând contrabandă cu imagini.
Detaliile cheie ale acestei fotografii sunt ferestrele
şi fragmentul de clădire de peste drum.
Am găsit o fotografie de dinainte de război a acestei case
în arhivele oraşului,
care prezintă aceeaşi cornişă.
Înălţimea ferestrei este aceeaşi.
Curba şinelor de tramvai se vede clar aici.
Această fotografie a fost făcută din colţul acestei clădiri.
Aceasta arată situaţia din 1944:
întregul ghetou era distrus.
Cu toate acestea, clădirile spitalului au rezistat.
Bună dimineaţa!
De aici a făcut aceste câteva fotografii.
Face o serie de fotografii.
Una, două, trei, patru, cinci, şase, şapte...
Opt fotografii sunt aranjate exact în această ordine
şi o ştim pentru că avem negativul.
Ei bine, avem o poveste.
Acestea sunt fotografii secrete şi niciun neamţ nu trebuie să afle.
Puteţi vedea feţele acelor oameni.
Copiii mici merg...
Cum vă simţiţi,
ştiind că sunteţi într-un punct
fără întoarcere?
Este greu de imaginat, dar se poate vedea în aceste fotografii.
Şi vă rog să aruncaţi o privire:
camionul şi ferestrele se întâlnesc aici.
Iată care este situaţia:
această femeie merge şi se întoarce,
iar în cealaltă imagine, se poate vedea capătul cotului ei,
astfel că cele două imagini sunt conectate.
Şi aici...
liniile de tramvai se conectează mai mult sau mai puţin în acest fel.
Şi am creat o imagine sintetică din patru fotografii.
Pentru mine, este un rămas-bun adresat acelor oameni
care trec prin faţa ochilor lui Grzywaczewski, trec şi dispar.
Scoşi din case de foc, evreii sunt adunaţi la punctul de colectare,
aşa-numita Umschlagplatz.
Răniţii şi bolnavii sunt executaţi pe loc.
Salvarea lor este interzisă.
Apoi, evreii sunt conduşi cu forţa la o garnitură de cale ferată
şi deportaţi către o destinaţie necunoscută.
Un tren împins de o locomotivă a ajuns la Umschlagplatz.
Oamenii au fost împinşi pe rampă,
urcaţi în vagoane
şi apoi trenul a plecat...
Trenurile morţii se îndreptau spre est, spre Treblinka.
Leszek s-a întors din misiune, are filmul în aparat.
Se plimbă cu Marysia, logodnica lui, mama mea.
O fotografie frumoasă a părinţilor mei, este foarte emoţionantă.
Aici este mama mea şi sora tatălui meu.
Nu ştiu cine este a treia doamnă.
Mătuşa Danusia, sora tatălui meu.
Şi uitaţi-vă la contrastul dintre viaţa lor, primăvară, aprilie
şi distrugerea ghetoului. Şi acolo, părinţii mei...
Acesta este un exemplu excelent
al modului în care Varşovia a fost împărţită în două lumi
conectate topografic,
dar totuşi la ani-lumină distanţă.
VARŞOVIA STRADA MOKOTOWSKA NR. 65
Bună dimineaţa, sunt Maciej Grzywaczewski.
Tata a locuit în acest apartament în timpul războiului.
Aici era o cameră de zi mare.
Şi acesta era pasajul către bucătărie. Aici era o baie.
Voi bate la uşă.
Iar acest negativ a fost developat chiar în această cameră.
Şi aici este intrarea pe casa scării.
Iar aici era un mezanin
unde se ascundea micuţa Roma.
Am stat puţin timp în podul acela micuţ,
de deasupra bucătăriei,
în care nu mă puteam mişca.
Trebuia să fiu foarte tăcută.
Doi germani au locuit temporar aici.
Unul venea dimineaţa, bea cafea, citea ziarul,
în timp ce Roma se ascundea în camera de la mezanin.
Începusem să citesc pe atunci.
Am putut să stau şi să citesc pentru o perioadă îndelungată de timp
fără să fac niciun zgomot. Şi asta chiar mi-a salvat viaţa,
pentru că dacă cineva ar fi ştiut că familia Grzywaczewski
salva evrei, toţi membrii săi ar fi fost ucişi.
La întoarcerea în ghetou, am aflat că pompierii scoteau
valize pline de lucruri.
Susţineau că nu era furt deoarece proprietarii nu erau prezenţi.
Cu toate acestea, nemţii au considerat că era jaf
şi ne-au forţat să luăm măsuri drastice împotriva acestei practici.
Aşa că, i-am pus capăt foarte repede.
În prim-plan, avem trei pompieri
dar în fundal
există un soldat care face şi el o fotografie.
Grzywaczewski prezintă o situaţie comună în timpul Holocaustului:
nemţii îşi fotografiau crimele.
Aceasta este strada Nowolipie lângă strada Smocza.
Aceste fotografii sunt din Raportul Stroop.
Acesta este Stroop, gen. Jürgen Stroop.
Am interzis utilizarea aparatelor foto în timpul acţiunilor din ghetou.
Ordinul gen. Krüger de a face rapoarte includea şi furnizarea de fotografii.
Aşa că, totul trebuia făcut foarte repede.
Bănuiesc că aceste fotografii au fost făcute de poliţia de securitate SS.
Raportul "Nu mai există un cartier rezidenţial evreiesc în Varşovia!"
l-am scris pentru Heinrich Himmler, pentru Krüger şi pentru mine.
Va fi un material valoros pentru istorie, pentru Führer
şi pentru viitorii cercetători ai celui de-al III-lea Reich,
pentru poeţii şi scriitorii naţionalişti,
dar mai ales pentru documentarea eforturilor noastre
pentru ca rasa nordică şi germanii
să scape Europa şi întreaga lume de evrei.
Aproape în fiecare zi, îl vedem pe gen. SS Jürgen Stroop,
cel responsabil de întreaga operaţiune.
În loc să luptăm împotriva incendiilor, trebuie să privim cum arde ghetoul.
În loc să salvăm oameni, asistăm neputincioşi la suferinţa lor.
Suntem în permanenţă sub supravegherea poliţiei germane şi a SS-ului
şi orice încercare de a ajuta ar putea avea consecinţe grave pentru noi.
Leszek a făcut poza chiar aici.
Grzywaczewski îşi riscă viaţa făcând această fotografie.
El se află în spatele pompierilor.
Cel mai apropiat de camera foto se uită clar spre clădire,
iar celălalt întoarce capul în altă parte.
Nu trebuie să îşi dezvăluie emoţiile.
Pentru că pentru nazişti totul e bine:
"Aşa ar trebui să fie!"
"Aceşti evrei ar trebui să sară, deoarece nu sunt oameni."
Dar pentru pompieri, vectorii emoţionali sunt inversaţi.
Evreii care au rămas ascunşi
sunt blocaţi acum în interiorul clădirilor în flăcări, arzând de vii.
Grupuri întregi, izolate de flăcări, fug la etajele superioare
şi când focul ajunge la ei,
încearcă să scape sărind de pe balcoane.
O întreagă familie, 5 sau 6 persoane, a sărit de la o fereastră, murind pe loc.
Nu aveau nicio cale de ieşire.
În ciuda faptului că aveam mijloacele tehnice, nu ni s-a permis să îi ajutăm.
Acesta pare a fi exact acelaşi loc.
Aceeaşi casă.
Ne putem da seama după ferestre.
Şi după aceste balcoane...
Este aceeaşi clădire pe care a fotografiat-o tatăl meu.
Astfel, nemţii şi tatăl meu făceau fotografii în acelaşi loc.
Dacă vă uitaţi la balcon,
ar putea fi aceeaşi clădire.
În ambele fotografii, se poate vedea o linie aeriană de tramvai.
Balconul de la etajul al treilea are aceiaşi stâlpi de balcon,
iar în fotografia germană, fereastra din stânga este deschisă,
cea din dreapta este închisă. În fotografia tatălui meu: sunt la fel.
Ca şi cum ar fi fost fotografia lipsă pe care nu reuşise să o facă.
După ce a făcut fotografia anterioară, Leszek s-a mutat aici.
Şi aici a avut loc acea tragedie.
Acesta e un accident nefericit, dar minor,
dar apar mai multe persoane.
O reacţie umană normală.
Asta face ca tragedia acelor oameni să fie evidentă:
nu era nimeni,
nu era nimeni să îi ajute. Nu exista o astfel de posibilitate.
Nu pentru că nimeni nu a vrut, ci pentru că nimeni nu putea.
Aceste două fotografii spun întreaga poveste.
Nemţii se adună lângă corpurile celor care au sărit.
Acest lucru e evident pentru mine. Dar dacă vă uitaţi mai atent,
puteţi vedea o siluetă,
doar capul şi umerii.
Aceştia sunt probabil evrei care ies dintr-un buncăr
sau ies pe poartă.
Aceste două situaţii sunt similare:
pe de o parte,
corpurile persoanelor care au sărit de la fereastră,
pe de altă parte,
evreii ies şi în curând vor fi omorâţi.
Sub ruinele clădirilor arse,
există încă evrei în subsoluri.
Imaginea acestor oameni târâţi afară mă va bântui pentru totdeauna.
Au feţe de semi-animale, nu de oameni, cu o privire delirantă, goală.
Au ochii întredeschişi din cauza luminii soarelui;
au petrecut săptămâni întregi în întunericul pivniţelor.
Corpurile lor se mişcă slăbite de foame şi teroare, murdare şi zdrenţuite.
Sunt executaţi în masă.
Cei vii se prăbuşesc peste cadavrele celor deja ucişi.
Ghetoul a ars din temelii şi seamănă cu o mare imensă de moloz,
un oraş mort,
ca şi cum ar fi fost lovit de o catastrofă uriaşă.
O adevărată catastrofă de război.
Ceea ce a văzut în ghetou l-a mişcat profund.
Se simte în jurnalul său. S-a maturizat rapid.
S-a schimbat.
După aceste zile de muncă neîncetată şi de nopţi nedormite, m-am întors acasă.
Au venit zilele de pace, dar nu mă pot obişnui cu ele.
Am devenit retras.
M-am retras în tăcerea mea, ca un melc în cochilia sa.
Purta pe umerii lui povara a ceea ce văzuse.
Mă îndoiesc că a vorbit mult despre asta.
Am ajuns la sfârşitul acestui negativ.
Grzywaczewski îşi fotografiază logodnica
şi îşi face un autoportret.
Dacă cineva întreabă:
Cine este pompierul Grzywaczewski care a fost în ghetou?
Cel mai scurt răspuns este: un martor
într-un sens profund existenţial,
într-un sens extrem de profund existenţial.
La un an şi jumătate după revolta din ghetou,
un pluton de insurgenţi condus de bunicul meu, Stanisław Grzywaczewski,
porneşte de aici, strada Mokotowska 65, pentru a recuceri sediul Gestapo.
Între timp, tatăl meu este mobilizat ca pompier pentru revolta din Varşovia.
Acea zi este un punct de cotitură important.
Încerc...
Să mergem acum.
Draga mea Roma,
La 1 august 1944,
izbucneşte revolta din Varşovia împotriva nemţilor.
În acel moment, erai cu Surorile Carităţii în Wołomin.
Mama a venit să mă vadă
şi împreună am mers prin pivniţe la familia Grzywaczewski.
Germanii distrugeau oraşul pe uscat şi pe calea aerului.
Revolta din 1944 a costat Varşovia aproximativ 200.000 de vieţi,
a lăsat nenumăraţi răniţi
şi a redus 80% din case la ruine.
În ianuarie 1945,
ofensiva sovietică a început în sfârşit să se mişte din nou.
Nemţii au dispărut în timpul nopţii.
După trecerea trupelor sovietice, am mers la Wołomin
pentru a găsi Surorile Carităţii şi a afla ce s-a întâmplat cu tine.
Acolo, am aflat că ai fost evacuată.
M-am întors. Am revenit în Varşovia.
Nu am putut recunoaşte Varşovia deloc. Era complet distrusă.
Absolut şi complet distrusă.
Şi habar n-aveam unde erau părinţii mei, dacă au supravieţuit.
Aşa că am încercat să caut un loc care îmi era familiar.
Şi iată că una dintre clădirile
în care am trăit pe partea ariană era intactă.
Aşa că am intrat în clădire
şi am sunat la toată lumea,
iar în dimineaţa următoare l-am întâlnit pe tatăl meu.
La acel moment, tatăl meu o contactase deja pe mama,
aşa că acesta a fost sfârşitul sagăi mele.
Comisia istorică centrală evreiască a decis să investigheze crimele germane
împotriva populaţiei evreieşti din Polonia.
Acesta este motivul pentru care Comisia colectează
toate materialele tipărite, scrise de mână şi alte materiale.
De asemenea, colectau documente, cum ar fi fotografii.
Ştim că în 1946
aveau cinci fotografii făcute de tatăl tău.
În acelaşi an,
Joseph Kermish a publicat "Revolta ghetoului din Varşovia".
Joseph Kermish a fost un pionier în cercetarea Holocaustului.
Şi a inclus fotografiile tatălui tău în cartea sa.
Acestea sunt printuri fotografice de primă generaţie.
Ele conţin detalii valoroase pe spate.
Aceste descrieri sunt foarte detaliate.
Ştim unde şi când a fost făcută fotografia.
Presupunem că doar fotograful însuşi ştia asta.
- Nu cred că acesta este... - ... scrisul de mână al tatălui dv.?
Interesant.
Cred că acesta e scrisul de mână al lui Hilary Laks.
Poate că el a adus aceste câteva fotografii aici în 1946.
Toţi au supravieţuit războiului.
Părinţii mei s-au căsătorit în 1946 şi s-au mutat la Gdańsk.
Tatăl meu a vrut să locuiască în Gdańsk. Voia să fie marinar.
A absolvit Universitatea în cadrul Departamentului de construcţii navale
şi şi-a petrecut restul vieţii lucrând cu nave.
Între timp, familia Laks
s-a mutat în Statele Unite în 1951.
La sfârşitul anilor 1950, tata a primit o scrisoare de la Hilary
în care îi cerea să trimită fotografiile
luate în timpul revoltei din ghetoul din Varşovia.
Când tata a fost trimis într-o delegaţie
la un şantier naval din Billingham, în nordul Angliei,
probabil că atunci a trimis acele 12 fotografii din ghetou.
A crezut că ar fi o cale mai sigură de a ajunge în SUA
ocolind cenzura autorităţilor comuniste.
Eram sub dominaţie sovietică,
aşa că toate contactele cu SUA erau suspecte.
Acum, după toţi aceşti ani,
Roma este ultimul martor care a trăit în acele vremuri.
Ea este singura rămasă din această familie.
Draga mea Roma,
Aş dori ca aceste fotografii să rămână ca dovezi pentru generaţiile viitoare.
Aş putea aranja ceva cu revistele "Life" sau "Post"
şi chiar să fac bani din asta, dar nu vreau astfel de bani.
Aceste fotografii trebuie păstrate în arhiva istorică corespunzătoare.
Te rog să-mi spui unde crezi că ar trebui să fie depuse.
Acestea sunt copiile celor 12 fotografii
pe care le-am primit în 1992
la Muzeul Memorial al Holocaustului din Statele Unite, în Washington.
Presupun că după moartea lui Hilary Laks,
familia sa a decis să ne doneze aceste fotografii.
Imediat, le-am considerat ceva unic.
Am considerat aceste 12 fotografii ca fiind originale,
pentru că erau singurele copii care existau la acel moment.
Acum, negativul este originalul.
Există şi 33 de fotografii din ghetou.
Bărbatul din mijloc este cu siguranţă Hilary, iar femeia din dreapta,
cu pălărie şi guler de blană, este cu siguranţă mama.
Am sentimentul că acestea sunt făcute după ce au ajuns la New York.
Îl considera pe Leszek ca pe un frate. Era parte din familie.
În acelaşi timp, cred că a rămas cu demoni din timpul supravieţuirii.
Cred că suferea de stres posttraumatic.
A fost spitalizată la UCLA, posibil după o tentativă de sinucidere.
M-am simţit ca şi cum aş fi avut de-a face cu o istorie veche.
Fiica mea dragă,
Dacă există vreo semnificaţie pentru acest memoriu,
este de a păstra amintirea acelor vremuri infame,
dar şi de a le aminti celor născuţi în pace şi prosperitate,
care cred în valorile civilizaţiei noastre,
ce s-ar putea întâmpla în viitor
dacă îşi permit să fie trataţi ca nişte câini.
Vezi tu, cumva, am ajuns la sfârşitul memoriilor mele.
Tot ceea ce s-a întâmplat după aceea îţi aminteşti şi tu singură.
Sunt Dorota Grzywaczewska. Fiica lui Leszek.
- Putem vorbi în engleză. - Ce limbă preferaţi?
Întregul album este pentru dv.
Zbigniew Leszek Grzywaczewski.
Acesta este ghetoul din Varşovia.
Revolta din ghetou.
- M-am străduit să nu-mi amintesc asta. - Ştiu, ştiu...
- Leszek. - Îl recunoaşteţi pe Leszek?
Îl recunoaşteţi?
Leszek şi familia sa
au făcut posibil ca eu şi părinţii mei să supravieţuim.
Ce fotografie frumoasă şi ce mamă frumoasă.
- Mulţumesc. - Presupun că nu este în viaţă.
- A murit acum 11 ani. - Îmi pare rău.
Scuzaţi-mă...
Îmi amintesc asta.
Mi-am petrecut o bună parte din viaţă încercând să uit toate acestea.
Pentru mine, aceasta este familia mea.
Aceasta este istoria mea.
Aceştia sunt oamenii despre care ştiu că au murit cu toţii.
Trebuie să ne amintim asta.
Face parte din istorie şi nu aparţine doar evreilor.
Dacă nu ne amintim, se va întâmpla din nou.
Trebuie să ne amintim propria noastră istorie.
De ajuns.
Fiecare familie are o istorie, iar voi sunteţi istoria mea.
Aceasta nu este doar istoria mea,
ci şi istoria voastră... a Poloniei.
Parţial, este istoria Americii, pentru că noi suntem aici
şi parţial din această cauză.
ROMA, PĂRINŢII EI ŞI HALINA AU SUPRAVIEŢUIT HOLOCAUSTULUI
ŞI AU EMIGRAT ÎN SUA.
LESZEK ŞI-A ÎNDEPLINIT VISUL ŞI A RĂMAS CONECTAT LA MARE
PENTRU TOT RESTUL VIEŢII SALE.
PRIETENII SĂI ÎŞI AMINTESC DE EL CA MARINAR ŞI CA FOTOGRAF AMATOR.
MACIEJ, FIUL LUI LESZEK, A FOST UN ACTIVIST AL OPOZIŢIEI DEMOCRATICE
ŞI AL "SOLIDARITĂŢII", MIŞCAREA CARE A SCHIMBAT ISTORIA POLONIEI.
Subtitrarea: FAST TITLES MEDIA